Text © Lucie Macháčková, 2024

Illustrations © Sára Kučíková, 2024

All rights reserved

Zkrácená verze povídky „To je život, napsala“ vyšla v časopise Vlasta.

Zkrácená verze povídky „Láska z Banátu“ vyšla v časopise

Harper’s Bazaar.

ISBN 978-80-249-5634-3

Obsah

Hodná, zlá a ošklivá aneb Přípravy na rande

A jaký je tvůj bodycount?

Rande se stalkerkou

Fight crazy with crazy

Den, kdy přijelo červené Ferrari

Kontroverzní názory

Výměna manželek

Busy

Tak jiná

Na Tinderu se vztahovou terapeutkou

Čtverec, lilek a pesimista

Lucie v říši divů

Tlustá Kristýna

Ghosting a ti druzí

„A jakou posloucháš hudbu?“

Královna červených vlajek

Dívčí karta

To je život, napsala

Láska z Banátu

Ten pravý nikde

Poděkování

Věnováno všem holkám a ženám,

které chtějí někoho,

ale ne jen tak někoho.

Hodná, zlá a ošklivá aneb Přípravy na rande

„Naše čtenářky by, Lucie, jistě zajímalo,“ usmíval se redaktor ženského bjůty časopisu, „jaké jsou vaše bjůty triky? Oblíbené produkty? Podělíte se o ně, anebo je to vaše tajemství?“

Ajajaj. Houstone, máme problém.

Zjistila jsem, že muži si často dámskou přípravu na schůzku představují jako start raketoplánu. Složitá anabáze zahrnuje nákup nového outfitu (konzultovaný přes Facetime s kolegiem nejlepších kamarádek), dentální hygienu, pleťovou regenerační masku, pleťovou hydratační masku, vlasovou masku, železnou masku, plastickou chirurgii, liposukci, výběr vhodného celkového stylingu (jsem spíš zasněná víla, drsná rebelka anebo hippie květinové dítě?), depilaci, epilaci, manikúru, pedikúru, k jídlu jen kůra stromů a maso z kura domácího, protože dieta, kadeřnice, make-up... Na celý tento náročný proces je třeba vzít si tři až pět dní dovolené, aby se to všechno stihlo, plus vyřídit si půjčku na nákup kyseliny hyaluronové.

Možná jsou ženy, které jsou ochotny toto celé absolvovat – aby se na schůzce setkaly s mužem, jehož vrchol beauty příprav je, že si na sebe oblékl trenky bez fleku a triko, co ZATÍM nesmrdí. Asi ano. Jsem v tomto trochu pozadu. S make-upem to totiž moc neumím.

A možná si říkáte: To znám, já to taky s make-upem moc neumím. Věřte mi, umíte to s ním rozhodně víc než já. Je to jako rozdíl mezi „člověkem, který se moc nevyzná ve financích“ a „člověkem, který si myslí, že kryptoměny jsou valuty schované v kryptě“.

Víte, jak MOC jsem nemožná, když jde o líčení? Když mi bylo asi dvanáct let, koupila máma mně a mému mladšímu bratrovi klaunské barvy na obličej ve formě malých tyčinek. Modrá, zelená, bílá, černá, hnědá, červená. Měli jsme je tehdy na nějaký karneval, kam jsme šli v kostýmech zajíce (bratr) a karotky (já). Pamatuju si, že jsme se tam hrozně pohádali, já byla rudá vzteky a on ve své jamce seděl sám. Každopádně... Mně se barevné tyčinky na obličej tak líbily, že jsem si je nechala a začala se jimi tajně líčit do školy. A používala jsem je dál – i v dobách, kdy už bylo zcela přijatelné koupit si normální make-up pomůcky. Klaunskými tužkami jsem se líčila na svoje první rande. Klaunskými tužkami jsem se líčila k maturitě i k přijímačkám na vysokou školu.

Toť odpověď na otázku, kde se ve mně bere to komedianství. Za mě za vše můžou klaunské tužky! Někdo má ty ptákoviny v genech, já to mám z Ptákovin.

Poslední tyčinka z klaunského arzenálu – modrá – mi došla těsně před promocí. Upřímně, nechápu, jak mohly vydržet takhle dlouho – jediná barva, která se nedožila vysokého věku, byla červená, jejíž velká část zařvala hned první den užívání v rámci dekorování podzemní části kostýmu karotky.

Dnes už kosmetiku z Ptákovin nepoužívám, ale moje „beauty rutina“ nezabere víc než tři minuty – ať už jdu jen tak do práce, na rande anebo na inauguraci prezidenta (ne že bych někdy byla na inauguraci prezidenta, ale jestli někdy budu, tak si na obličej napatlám svůj klasický make-up za dvě stovky z drogerky, na oči hnědé stíny prstem – štěteček jsem ztratila – a řasenku, co byla jako dárek k časopisu, lesk na rty a můžete spustit fanfáry!).

Neumím se líčit, nebaví mě se líčit, a už vůbec mě nebaví použít dvacet sedm různých produktů, které zahrnují krém, podkladovou bázi, primer, pudr, korektor, další pudr, stroužek česneku, kilo cementu a krev panny, abych podle složitého tutoriálu vytvořila „zcela přirozený a ležérní no make-up look“.

Stejně jako nejsem fanynkou speciálních nátěrů indiánskými bojovými barvami před důležitým rande, neholduju ani zkrášlovacím procesům – zejména ne těm neozkoušeným. Moje kamarádka Míša mi jednou vyprávěla odstrašující bizarní historku – chystala se na rande s panem Úžasným. K tomu, aby jej oslnila, se rozhodla použít UV zářivky. Míša si zašla do solárka. Všichni totiž víme, že propečený bůček vypadá lépe než bílé sádlo, a solárium je místo, kde můžete získat rakovinu kůže, aniž byste se museli harcovat někam do zemí s ozonovou dírou.

Na recepci jí nabídli nějakou „horkou novinku“ ze solární kosmetiky – krém, díky němuž budete vypadat jako Rihanna, Beyoncé a komparzistka, která hraje ve videoklipu k písni Kakaová od Karla Gotta z roku 2005. Natěšená Míša si pomazala tvář a dekolt a ulehla na lože, které se stalo jejím ložem Záhořovým.

„Může to trochu štípat,“ prohodila ledabyle slečna, která jí přípravky prodávala. „Možná o chlup víc, než jste zvyklá!“

„Já chodím na brazilskou depilaci,“ děla zkušeně Míša. „Chlupy nemám a vydržím všechno!“

Štípalo to jako ďas, ale Míša byla odhodlaná propéct se do stavu medium–well done, tudíž se vydržela rožnit celých patnáct minut. Jenže štípání nepřestalo ani po návratu domů. Naopak. Ze štípání se stalo pálení, z pálení se stalo brnění a z brnění se stala okamžitá hospitalizace na kožním kvůli popáleninám.

Až mnohem později si Míša přečetla varování na krabičce s krémem, které důrazně zakazovalo používat přípravek na obličej a v žádném případě se s ním nevystavovat solárnímu záření na dobu delší než pět minut.

Z rande s panem Úžasným nic nebylo, protože solárko vám sice přinese look jako po týdnu u moře, akorát vás to občas stojí týden v nemocnici!

Krásné ženy zkrátka dělají pro krásu nepěkné věci. Ve třicátých letech herečky v USA věřily, že nejlepší prevence proti stárnutí kůže je spát se silonovou punčochou nataženou přes hlavu. S vráskami na čele bojovaly pomocí kousků izolepy, kterými měly vytapetovaný obličej. Joan Crawfordová věřila, že její oči budou více „zářit“, když si je dvakrát denně vymyje kyselinou boritou, Mae Westová věřila v čarovnou moc pravidelné kolonoskopie, Judy Garlandová hubla pomocí diety, která se skládala z černé kávy, kuřecí polévky a osmdesáti cigaret denně, a Audrey Hepburnová dosahovala svého ikonického pohledu nevinné laně tím, že jí její make-up kouzelník odděloval jednu řasu od druhé pomocí špendlíku.

„Lucie?“

„Pardon,“ vzpamatovala jsem se. „Jaká byla otázka? Jo, jak... se líčím? Tak nějak… úplně normálně.“

V porovnání s kolonoskopií a špendlíky v očích jsou totiž moje klaunské tužky naprosto normální. Coco Chanelová věřila, že žena by se měla každý den upravit, jako by šla na důležité rande, protože nikdy neví, kdy ji potká „rande s osudem“.

A protože můj osud je, zdá se, pořádná komedie, tak myslím, že klaunská tužka by mohla stačit. Ale to samozřejmě do bjůty časopisů nepovím. To si nechám jako svoje tajemství!

A jaký je tvůj bodycount?

Moje babička mi říkávala: „Nany, pamatuj, že žena je jako krásná růža. A když lehneš s mužem, co není tvůj manžel, tak jeden okvětní pláteček opadne. Tož žij tak, ať pro tvojého budúcího muža nezbyl enom prázdný stonek.“

Víte, co jsem udělala já? Vlezla jsem na zahradu a spočítala, kolik má růže okvětních plátků.

Je to dobrý, holky. Můžete mít sex s dvaceti až třiceti muži (záleží na odrůdě) a z floristického hlediska jste stále čisté jako lilie. Není divu, že květ lilie byl ve středověké Francii vypalován lehkým děvám!

Počtu sexuálních partnerů se dneska říká „bodycount“. Velmi skloňované slovo. Když se vědci zeptali mužů, jaký „bodycount“ považují u své potenciální partnerky za příliš vysoký, většina se shodla na odpovědi „více než deset“, kdežto ženy u svého protějšku považují za problematický počet „více než pětadvacet“.

(Při čtení jsem si vzpomněla na reakci Samanthy ze seriálu Sex ve městě, když byla dotázána na počet sexuálních partnerů. Dlouze se odmlčela… „Počítám,“ vysvětlila svou prodlevu. Opět dlouhá pauza, pak se podívala na svůj protějšek a odvětila: „Myslíte tento rok?“)

„Jaký je tvůj bodycount?“ zeptal se mě na párty otravný kluk. Byl docela opilý a já taky. Netušila jsem tehdy, co slovo „bodycount“ znamená, ale nechtěla jsem se ptát a vypadat hloupě. Tak jsem se spolehla na svoje znalosti angličtiny. „Body“ znamená „tělo“ a „count“ znamená „počet“. Počet těl? Ve své alkoholem pomotané hlavě jsem si vydedukovala, že to znamená počet lidí, které jsem zabila. Takže když se mě ten týpek znovu neodbytně zeptal: „Hej, kočko, jaký je tvůj bodycount?“, výhružně jsem se na něj podívala a zahalasila: „Zatím žádný, ale můžeš být první!“

Vidíte? A pak se divím, že ten pravý pořád nikde!

Rande se stalkerkou

Robert Pattinson je světová filmová hvězda. Lidé se občas domnívají, že je to herec, ale je to filmová hvězda – v tom se dělá často chyba. Proslavil se zejména rolí nesmrtelného hot studenokrevníka, upíra Edwarda Cullena v sáze Stmívání, díky které získal kvanta více či méně praštěných fanynek – žen, které by daly duši za jedno jediné upíří kousnutí anebo alespoň jeden zmučený emo pohled jeho očí (tyto pohledy ostatně představují 90 procent Pattinsonova hereckého rejstříku).

Dávej pozor, co si přeješ, protože by se ti to mohlo vyplnit.

Když v roce 2008 vtrhl trhák Stmívání do kin, natáčel Pattinson zrovna ve Španělsku životopisný film Little Ashes, kde se snažil udělat dojem v roli impresionisty Salvadora Dalího. Během práce na filmu měl Pattinson stalkerku. Tento příběh je pravdivý, nepodařilo se mi sice najít její jméno, ale byla to pravděpodobně Španělka, a tak jí budeme říkat nějakým typickým španělským jménem, třeba… María del Rosario Santa Esperanza Gonzáles.

OK, tak ne, budeme jí říkat třeba Sofie.

Sofie byla stalkerka posedlá Pattinsonem. Celé dlouhé hodiny, dny a týdny, od rozbřesku do stmívání stála před jeho domem – jen stála, bez hnutí, bez odpočinku – a hypnotizovala obvodní zdi, za kterými se nacházel její idol. Přestože mu nijak neškodila ani jej neomezovala, už jen pouhá myšlenka na to, že tam JE, mu nedovolila klidně spát. (Stejně jako když máte pavouka na záchodě anebo tabulku čokolády ve spíži.)

Jak se zbavit stalkerky? Zavolat na ni policii? Zalarmovat ochranku? Poslat na ni vlkodlaka?

Pattinson se rozhodl pro nečekané řešení.

Pozval ji na rande.

Jednoho rána se za ní vydal, jen tak v baseballové mikině a kšiltovce, s kafem v ruce.

„Ahoj. Co děláš dnes večer?“ Vzhledem ke kontextu situace – hodně hloupá otázka. „Slyšel jsem, že v té mexické restauraci dole u cesty dělají ty nejlepší fajitas. Půjdem to otestovat?“

Sofie se vzpamatovala ze šoku, že vidí upíra na denním světle, a pomalu kývla.

„Výborně,“ děl spokojeně Pattinson. „Vyzvednu tě… asi tady, viď.“

Toho večera se skutečně sešli – on, Robert Pattinson, světová filmová hvězda, a Sofie, jeho stalkerka. A Pattinson, zcela záměrně a promyšleně, popustil uzdu své výmluvnosti.

Začal si stěžovat.

A fňukat.

Celé dvě hodiny u večeře mluvil o sobě – jak se cítí ve Španělsku osamělý, jak vyčerpávající jsou dlouhé hodiny natáčecích dní, jak ho vysiluje odpovídat na nekonečné otázky novinářů, jak jej štvou spekulace o jeho partnerkách či jeho sexualitě, jak mu chybí rodná Anglie, jak si všichni myslí, že není skutečný herec, ale jen filmová hvězda...

Sofie mlčela. Nejen z fascinace z přítomnosti obdivované hvězdy, ale také hlavně kvůli tomu, že ji Pattinson nepustil ke slovu.

Když se večer nachýlil ke konci, Pattinson zaplatil účet, vyzunkl zbytek margarity a poděkoval Sofii za příjemný „pokec“. Navrhl, že by se mohli brzy vidět znova a schůzku si zapakovat?

Sofie mlčela.

Potom si vzala svůj kabát a odešla z restaurace. Navždy. Před jeho dům se už nikdy nevrátila a on už ji nikdy neviděl. Pattinson byl její modlou, byla jím posedlá, a přesto jej po jediném večeru měla plné zuby. Zjistila, že přestože Robert Pattinson není opravdový upír, dokáže jí parádně pít krev.

Poučení z příběhu?

Pánové! Muži! Chlapi! Borci!

Ale i dámy! Slečny! Ženy! Sestry!

Pokud na prvním rande melete jen a jen o sobě, tak druhé rande rozhodně nebude! Prostě ne! Nada! Niente! Zero! Zilch! Ničevó!

I kdybyste byli extrémně atraktivní multimilionáři s lícními kostmi řezanými ostřeji než zatáčky na Sierra Nevadě! Vyzkoušeno za vás… filmovou hvězdou Robertem Pattinsonem!

10 dalších tipů, jak zařídit, že druhé rande rozhodně nebude

 Přijďte bez omluvy hodně, hodně pozdě.

 Přijďte hodně, hodně brzy, a když váš protějšek dorazí v domluvený čas, tak ho seřvěte, že jde pozdě.

 Hodně, hodně se opijte. Ideální, pokud jste na místě, kde se lidé tradičně neztřískají do němoty – například v galerii, v kině anebo  zoo. Slibuju vám, žádný muž nikdy nevyslovil větu: „Když poblila toho leguána, věděl jsem, že si tu holku jednou vezmu.“

 Mluvte hodně o své matce, svých ex a občas náhodně prohoďte: „Alláh to tak prostě chtěl.“

 Snažte se mu/jí něco prodat – Avon výrobky, hrnce, pojištění či dotovanou fotovoltaiku. Ideálně vytáhněte z tašky letáky a pokuste se to prodat i číšníkovi.

 Když dojde na vyrovnání účtu v restauraci, navrhněte, že zdrhnete bez placení, protože „nejlepší věci jsou zadarmo“.

 Ledabyle prohoďte, že jste kdysi spáchal/a  nějaký zločin, ale „o nic moc nešlo, ten chlápek, co šel bručet místo mě, dostal jen pár let, takže pohoda...“

 Zmiňte, že když čtete nějakou objemnější knihu, roztrhnete ji napůl, abyste s sebou všude nemusel/a tahat takovou tíhu. Pokud je protějšek knihomolem, bude to v jeho očích větší zločin, než cokoli jste mohl/a spáchat v předchozím bodě.

 Zkoušejte si během rande různá vyzvánění na mobilu. Když vyčerpáte přednastavené možnosti, začněte procházet melodie z filmů a seriálů. Chechtejte se u toho jako blázen a opakovaně chtějte po svém protějšku, aby vám zavolal/a, abyste si zvonění „vyzkoušel/a“. Po tomto zážitku vaše číslo jistě s chutí smaže.

 Pro ženy: Velmi často zmiňujte svůj věk. A pokaždé, když to číslo vyslovíte, koketně se na toho nebožáka uculte, pohlaďte si břicho a zaševelte: „Tik tak.“

Fight crazy with crazy

Kdysi dávno jsem byla se svým přítelem jménem Michal v Londýně. Londýn! Moje nejoblíbenější město na světě! Vždycky, když jsem ho navštívila, měla jsem pocit, že tam patřím. Aby ne! Piju jako James Bond, mám brýle jako Harry Potter a nadváhu jako Bridget Jonesová. Milované město, kde jsem chtěla žít, s mužem, kterého jsem si chtěla vzít – co může být krásnějšího? Courali jsme kolem Buckinghamského paláce, nakukovali přes plot do zahrad, jestli přes mříž nezahlédneme, jak královna okopává záhonek anebo venčí svoje corgi, přepočítávali libry na koruny, zírali do plánu metra, který svojí komplikovaností připomínal myšlenkovou mapu Sherlocka Holmese, a neustále se rozhlíželi, jestli náhodou nepotkáme Eltona Johna, Kate Winsletovou anebo medvídka Paddingtona.

Bylo to zhruba rok předtím, než jsem začala dělat stand-up comedy, ale už tehdy jsem byla do tohoto žánru zamilovaná. Londýn je hlavní město stand-up comedy. Desetimilionová metropole, kde se každý večer odehrají tisícovky comedy představení na celé škále kvality i kvantity – od exkluzivních show v Apollu, které navštěvují členové královské rodiny a na kterých se netleská, ale chřestí perlami, až po intimní večery pro pár štamgastů v hospůdce na rohu. V Londýně můžete vidět ty nejlepší stand-up komiky na světě… My jsme tam viděli Laurence.

Procházeli jsme se po čtvrti Soho, když nás s přesností anglické námořní flotily obstoupila horda „naháněčů“ – najatých brigádníků, kteří mají za úkol lanařit prostoduché turisty na různá divadelní či hudební představení, konající se ten večer v okolí.

„Excuse me,“ zahájil palbu jeden z nich. „Máte už program na dnešek?“

„Nou,“ děl Michal a pyšně na mě mrkl, aby zkontroloval, jestli zírám na jeho perfektní angličtinu.

V tu chvíli se k nám vztahovalo tucet rukou s letáčky. Bylo to jako na arabském tržišti, akorát s koloniálním přízvukem.

„Co takhle Bídníci?! Úžasné obsazení, začínáme za dvacet minut, je to za rohem – půjdete jen rovně a doprava,“ pištěla jedna z brigádnic, zatímco já jsem přemýšlela, jestli když říká doprava, neznamená to ve skutečnosti doleva, když tu jezdí auta na opačné straně.

„Jazzový koncert!“

„Louskáček na ledě!“

„Muzikál Kočky, charitativní show na podporu boje s toxoplazmózou!“

„Stand-up comedy!“

Zastříhala jsem ušima. „Stand-up! Jasně! Půjdeme?“ Otočila jsem se na Michala a zachytila jeho zoufalý pohled.

Nechtěl. Na rozdíl ode mě nemiloval stand-up. Ale miloval mě. Chudák.

Uhrovitý Brit s letáčkem v ruce zpozoroval moji nadšenou reakci a kul železo, dokud bylo hot. „To se vám bude moc líbit! Je to sólo show komika jménem Laurence, za pár let z něj bude obrovská hvězda! Je TAK netradiční, vůbec není jako obyčejní nudní komici! Bude to show, po které si budete pokládat spoustu otázek! Hotově, anebo kartou?“

„Velmi netradiční…“ To nás mělo varovat.

O dvacet minut později jsme seděli s Michalem v malé místnosti, která připomínala obývací pokoj matky Bennetové v Pýše a předsudku. Masivní dřevěná knihovna, polstrované židle, na zdech obrazy, které určitě nebyly z Ikey, krb s plameny, který nebyl jen televize… A před ním stál mikrofon. A za ním stál Laurence. Postarší tělnatý muž, který by mohl vypadat jako anglický gentleman, kdyby na sobě neměl kostým sovy. A obrovské žertovné brýle. A falešný předkus. Michal, já a dalších asi deset nebožáků jsme si kladli jedinou otázku: Proč jsme probůh nedali přednost nějakému obyčejnému nudnému komikovi?

„Když na vás zaútočí jednochapadlová chobotnice na bílém koni vidličkou, co po ní hodíte jako protiútok? To je jasné! Gumové medvídky, závist a kousek duhy! A proč?“ podíval se Laurence na Michala.

Michal na mě zoufale pohlédl, jako by moje láska ke stand-up comedy měla znamenat, že vím, proč by měli gumoví medvídci, závist a kousek duhy zabrat proti útoku jednochapadlové chobotnice.

„Proč?“

„Aj dont nou,“ zablekotal Michal.

Laurence se mu podíval do očí, vytáhl z kapsy vajíčko a rozkřápl si jej o hlavu. „Protože... fight crazy with crazy!“

Fight crazy with crazy. Bojuj šíleností proti šílenosti. Show komika Laurence byla absurdní, bláznivá, surreálná jako ponořit se do něčího podvědomí. Bylo to jako jít do kina na němý film o zvířátkách a ocitnout se na Mlčení jehňátek. Dali jsme za ni s Michalem dohromady třicet liber… Což vychází na patnáct kilo.

(Tady vás, milí čtenáři, musím zastavit a vysvětlit vtip viz výše. Třicet liber při dnešním kurzu GBP vůči CZK vychází na asi osm set korun, ALE „libra“ je kromě označení britské měny také názvem pro jednotku hmotnosti. Jedna libra je asi půl kila, takže… třicet liber = patnáct kilo.)

Já vím. Já se omlouvám, ale… Já jsem ta, co s takhle bláznivě fungujícím mozkem musí žít!

(Jestli jednou budu mít brigádníky promující moji show, budu lákat na důmyslné fóry o metrické soustavě.)

Třicet liber, to je cena za nejlepší radu, kterou jsem kdy dostala.

Fight crazy with crazy. Když tě v životě potká šílenost, nesnaž se ji porazit racionalitou. Zaútoč jejich vlastními zbraněmi. Udeř absurditou. Udělej něco, co nečekají.

Svět randění přes seznamky je jako zlatá horečka na Klondike. Inspirované legendami o Maruně, která na Tinderu našla svoji životní lásku, se vrháme do řeky seznamek se síty, lopatami a krumpáči a hledáme svoji zlatou žílu. A možná ji najdeme. Ale bude nás to stát trochu brodění se v bahně, bezcenných šutrech a pijavicích.

Potkala jsem mnoho párů, kterým jejich zlatá Tinder horečka vynesla zlaté prstýnky. Každému jsem vždy položila tu samou otázku: „Jak?“

Jak to, že vám to vyšlo? Je to jen štěstí? Náhoda? Chytrá strategie? Návod? Tutorial? Je na to nějaký webinář?

„Kvantita,“ prozradila mi šťastně zasnoubená výherkyně Tinder Hladových her. „Musíš to prostě třídit. Nenechat se odradit. Zkoušet to, a když narazíš na bizár, rychle od něj a zase dál. Skvělí chlapi tam jsou, ale jsou dobře schovaní!“

Když se vrháte do randění přes seznamku či rande na slepo, setkání s bizáry vás nemine.

Potkáte muže, který vám na konci schůzky podá známkovací list a požádá o „zpětnou vazbu a doporučení“.

Potkáte muže, který vám na schůzce sdělí „zpětnou vazbu a doporučení“ na vás, přestože jste o nic takového nežádaly.

Potkáte muže, který vám mezi řečí sdělí, že loni pekl vánoční cukroví ve tvaru hákových křížů, samozřejmě z lineckého těsta, aby bylo bílé!

A samozřejmě, můžete být asertivní, schůzku zdvořile ukončit, nuceně se usmát, na něco se vymluvit a rychle odejít – a doma si dát panáka a nahrát o tom dlouhou a výživnou hlasovou zprávu do společného chatu svých kamarádek.

Anebo se rozhodnete fight crazy with crazy. I když jste moudřejší, nemusíte ustupovat. Ne, tohle rande nebude o tom, že hodná, chytrá a sympatická holka (vy!) potkala misogyna, hrubiána, šovinistu a hulváta. Ne! Toto rande bude o tom, že misogyn, hrubián, šovinista a hulvát přijde domů celý vyjevený a natočí dlouhou a výživnou hlasovku o vás pro svoje kámoše.

Když se na schůzce setkáte s něčím podobným, okamžitě je vám jasné, že žadné další rande nebude. Už se o nic nehraje. Je rozhodnuto. Takže můžete zbytek schůzky protrpět, anebo… si jej můžete užít.

Pokud toto rande má být historkou, hrajte v ní hlavní roli vy, a ne on! Jak docílit toho, aby vás už nikdy, nikdy nekontaktoval? Neblokujte jeho číslo. Zařiďte, ať on zablokuje to vaše.

Začněte mluvit s přízvukem a během schůzky jej zesilujte. Pokud se rozhodnete, že si přivlastníte moravský akcent, začněte nenápadně jen tím, že čecháčkovské „-ý“ na konci slova zaměníte za spisovné „-é“ a skončíte tím, že na otázku, jestli vás může políbit, svému protějšku odpovíte: „Tož to nevím, strécu, šak vám tahne z tej vašej chlebárně jak z kanála, to ste si nemohl požváchat v hubě předtym žvýkačku?“

Zakončete každou větu tak, aby se rýmovala s tím, co právě řekl on. „A co děláš za práci?“ „Ále, nic dobrýho, jsou tam jen trapáci!“ „Aha… A co hledáš na Tinderu?“ „Kluka, co má aspoň vindru!“

Předstírejte opilost a svěřte se mu, že všechno, co o vás ví, je jen nová identita, kterou jste dostala po zařazení do programu ochrany svědků, a že jste ve skutečnosti milenka italského mafiána jménem Margherita Quattro Formaggi. Barvitě vyličte zločiny svého domnělého šamstra a celé vyprávění završte povzdechem: „Tak už víš všechno! Ach jo! Akorát teď tě asi taky zabijou, škoda!“

Každých patnáct minut se zvedněte, běžte na záchod a vraťte se v jiném stavu, než v jakém jste původně byla. S mokrou hlavou. V jiném tričku. S rozmazaným make-upem. Na otázku, co se stalo, reagujte udiveně a neochvějně tvrďte, že se to dotyčnému jen zdá. Když bude naléhat a dožadovat se vysvětlení, skloňte hlavu a zamumlejte do imaginárního klopového mikrofonu: „Myslím, že něco tuší.“

Pokud je dotyčný nejen neškodný bizár, ale opravdový idiot, sexista, hulvát a pitomec, zmocněte se pod jakoukoli záminkou jeho telefonu a rychle si opište či zapamatujte číslo na jeho matku. Pokud vám po tomto rande bude psát hrubé, obtěžující či sexuální zprávy, vše přeposílejte jeho matce. A ta si synáčka srovná, věřte mi. Jo, a než mu telefon vrátíte, nezapomeňte změnit jazyk, ve kterém funguje, na čínštinu!

Úplně stejně si můžete zařádit třeba na pracovním pohovoru, jehož výsledek je vám ukradený, anebo když se vám někdo neodbytně snaží prodat služby finančního poradenství.

Randění je hra. Než potkáte toho, komu ukážete prsteníček, natrefíte na ty, kterým ukážete prostředníček. Ale když se u obého dokážete dobře bavit, máte za mě palec nahoru!