Maria Nikolai

TÖCHTER DER NEUEN MORGENS

Die Bodensee-Saga

Copyright © 2023 by Penguin Verlag, a division of Penguin House
Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Favoritbüro, München

Translation © 2024 by Libuše Staňková

ISBN 978-80-249-5638-1

Obsah

PROLOG

1. díl

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

2. díl

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

28. KAPITOLA

3. DÍL

29. KAPITOLA

30. KAPITOLA

31. KAPITOLA

32. KAPITOLA

33. KAPITOLA

34. KAPITOLA

35. KAPITOLA

36. KAPITOLA

37. KAPITOLA

38. KAPITOLA

39. KAPITOLA

40. KAPITOLA

41. KAPITOLA

42. KAPITOLA

43. KAPITOLA

44. KAPITOLA

45. KAPITOLA

46. KAPITOLA

47. KAPITOLA

48. KAPITOLA

49. KAPITOLA

50. KAPITOLA

4. DÍL

51. KAPITOLA

52. KAPITOLA

53. KAPITOLA

54. KAPITOLA

55. KAPITOLA

56. KAPITOLA

57. KAPITOLA

58. KAPITOLA

59. KAPITOLA

60. KAPITOLA

61. KAPITOLA

62. KAPITOLA

EPILOG

DODATEK

HISTORICKÉ POZADÍ ROMÁNU

SLOVNÍČEK

A potom vše zas v tichu vadne…

A víš, po čem můj život prahne,

chápeš už, co může chtít?

Jako ta ranní mořská vlna,

šumící a mušlí plná

k břehu tvé duše přirazit.

Rainer Maria Rilke

JEDNAJÍCÍ OSOBY

SMYŠLENÉ OSOBY

Sestry

Helena Baranovová (rozená Lindnerová): nar. 17. července 1896

Lilly Benthinová (rozená Lindnerová, rozvedená Reichleová)
nar. 16. ledna 1900

Katharina Lindnerová: nar. 4. dubna 1901

Rodiče

Elisabeth Lindnerová (nar. v květnu 1870): nevlastní matka Heleny, vlastní matka Lilly a Kathariny

Gustav Lindner (nar. v únoru 1865)

Katharinino okolí v Mnichově

Dr. med. Thomas von Bogen: chirurg se známou ordinací
v Bogenhausenu

Eva Steinová: studentka Akademie výtvarných umění v Mnichově. Pochází z dobře situované rodiny. Bydlí u Rosiny Gruberové
v Bogenhausenu.

Lola: dcera pastora z Berlína, která proti vůli rodičů studuje
Akademii výtvarných umění v Mnichově. Katharinina kamarádka a spolubydlící v mnichovské ulici Jahnstrasse.

Zara: Mnichovanka s africkými geny po dědečkovi,
pracuje jako pomocná síla v dětském azylu a stojí modelem
na akademii výtvarných umění.

Rodiny Katharininých sester

Maxim baron Baranov: manžel Heleny

Magdalena Irina Olga Baranovová: dcera Heleny a Maxima

Lidia Maria Baranovová: dcera Heleny a Maxima

Olga Pavlovová: dlouho nezvěstná vlastní matka Heleny

Felix Benthin: druhý manžel Lilly (nar. v dubnu 1890)

Hans (Jahannes Arno) Reichle: (nar. 9. listopadu 1918), syn Lilly a Arna Reichleho

Hendrik Benthin: syn Lilly a Felixe

Arno Reichle: první manžel Lilly (rozvod 1922)

Ostatní osoby v Mnichově

Doktor Adam Burgert: Tomův advokát a přítel

Elfi Ederová: hospodyně Thomase von Bogena

Frieder: Tomův dlouholetý přítel

Rosina Gruberová: bohatá vdova, bytná Evy a Zary v Bogenhausenu

Edmund Mosny (Edmondo): spolužák Kathariny

Alfons (Fonsi) a Hinrich (Hinny): Buršáčtí kumpáni
Edmunda Mosnyho.
Poznámka: při shromážděních studentských spolků se účastníci
směli oslovovat pouze přezdívkami

Nannerl: mladá dívka v těžké situaci

Selma a Hedda: pracovnice/aktivistky sexuální poradny

Sepp: chlapec z dětského azylu

Walburga Stenzlová (Walli): andělíčkářka z Au

Resi, Irmi, Rudi Stenzlovi: děti Walli

Fred Stenzl: manžel Walli

Profesor Vogt: vyučující na Akademii výtvarných umění

Ostatní osoby na Bodamském jezeře

Edith: slečna k dětem na Lindenhofu

Eddi: rybář na Bodamském jezeře

Páter Fidelis: veselý řádový duchovní z kláštera Mehrerau u Bregenzu. Má mnichovské kořeny. Vyzná se v léčivých bylinách a medicíně.

Käthe: kuchařka na Lindenhofu

Otto, hostinský od Vola: majitel meersburského hostince U Vola

REÁLNÉ OSOBY

(v abecedním pořádku)

Karl Caspar (1879-1956): Německý malíř.
Spoluzakladatel skupiny Nová mnichovská secese v roce 1916
(ke které patřil mj. Paul Klee). Profesor na Akademii výtvarných umění v Mnichově v letech 1922 až 1937. Za nacismu byla jeho díla označena za zvrhlé umění. On sám musel ukončit pedagogickou činnost. Zpět na akademii byl povolán v roce 1946.

Sestra Caritas: jeptiška řádu Milosrdných sester na Ženské univerzitní klinice v Mnichově, v ulici Maistrasse.
Vedla kancelář ředitele kliniky Alberta Döderleina.

Tajný rada profesor Dr. med. et. Dr. artis obs. h. c. Albert Sigmund Gustav Döderlein (1860-1941)
Jeden z nejvýznamnějších německých gynekologů.
Jako syn vojenského lékaře promoval v roce 1884 v oboru medicína. 1907 byl povolán na místo ředitele mnichovské ženské kliniky
a zastával tuto pozici do roku 1933. Byly po něm pojmenovány bakterie nacházející se v poševním sekretu. Jako koryfej v oblasti gynekologické infektologie zavedl používání gumových rukavic při porodu a gynekologických vyšetřeních. V Katharinině době mu bylo už 67 let. Anekdota s otočným kruhem se skutečně traduje.
Döderlein neuměl navzdory mnoha najetým kilometrům vyjet pozadu z parkoviště, a proto si nechal takový mechanismus nainstalovat.
Byl také buršákem (starým pánem) spolku Germania Erlangen.
Jeho Příručka porodnické operativy (Leitfaden für den geburtshilflichen Operationskurs) byla poprvé vydána v roce 1893
a v následujících desetiletích vyšla četná aktualizovaná
a přepracovaná vydání.

Jeho osobnost se dá dobře charakterizovat na základě pramenů. Interrupci uznával jen ze zdravotních důvodů. Sociální indikaci striktně odmítal. Místo toho nabízel těhotným v nouzi možnost připravovat se na porod v chráněném prostředí ženské kliniky.
Těhotné zde vykonávaly lehčí práce a zřejmě sloužily i jako studijní

objekt. Pokud matka dítě po porodu odmítla, bylo svěřeno dětskému domovu nebo adoptivním rodičům. V soukromí je Döderlein
popisován jako rodinný typ a velmi muzikální a kulturní člověk.

Detailní líčení jeho přednášek je převzato jednak
z historických podkladů univerzitní ženské kliniky a množství
online pramenů, jednak z knihy In Memoriam Albert Döderlein
(vyd. W. Englisch, Springer Verlag, Berlin/Heidelberg 1993).
Zde je zdokumentován příběh s porodem kleštěmi včetně zesměšnění nepřipraveného studenta.

Else Kienleová (1900-1970): Německá lékařka, spisovatelka a sexuální reformátorka. Zasazovala se o práva žen, osvětu, otevřený přístup k antikoncepci a zrušení paragrafu 218. Založení její stuttgartské
ordinace se událo roku 1928, z dramaturgických důvodů jsem je o pár měsíců předsunula. Rovněž svého snoubence a pozdějšího manžela Stefana Jacobowitze (majitele soukromé banky Württembergische Privatbank) poznala až v dubnu 1928. I tuto událost jsem poněkud uspíšila. Automobil daroval Jacobowitz své motoristicky nadšené manželce až ke svatbě roku 1929.

Else Kienleová založila v této době poradnu pro regulaci porodnosti a sexuální hygienu ve Stuttgartu – zde koresponduje její působení s mou fiktivní sexuální poradnou v Mnichově.
Vše, co lékařka Katharině na jejich výletě ke Starnberskému jezeru vypráví, se opravdu stalo. Interrupce neprováděla svévolně, nýbrž je pečlivě zvažovala. Pokud došla k závěru, že dítě může být donošeno, interrupci odmítla. Do svých rozhodování ale promítala mnohem víc, než bylo zvykem, i sociální podmínky pacientek, z čehož vznikla smíšená indikace (zdravotní a sociální důvody pro interrupci),
která zahrnovala i psychické zdraví žen. Else Kienleová se tak
pohybovala v nebezpečné šedé zóně. 1931 byla na základě udání za provádění interrupcí za úplatu zatčena. Po propuštění z vyšetřovací vazby uprchla do Francie, aby unikla dalšímu uvěznění.

(Zdroje mj.: Verena Steinecke: Ich musste zuerst Rebellin werden. Bedrohung und Gefahr – das gute und wunderbare Leben der Ärztin Else Kienle. Schmetterlig Verlag, Stuttgart. 1991)

Sestra Leodegar (nar. 1901): Jeptiška řádu Milosrdných sester.
Po 85(!) semestrů obsluhovala projektor v posluchárně univerzitní ženské kliniky a vozila nemocné k přednáškám. Zde jsem si dovolila malou odchylku: sestra Leodegar vykonávala svou službu v posluchárně až od roku 1932, předtím byla sestrou na operačním sále.
Ale protože byla natolik spjatá s posluchárnou ženské kliniky,
dopřála jsem jí samostatný výstup. Datum úmrtí jsem nenašla,
je ale zaznamenáno, že jí bylo osmdesát.

Maria Luiko (1904-1941): Mnichovská umělkyně.
Studovala na akademii výtvarných umění a zároveň na mnichovské uměleckoprůmyslové škole. Poprvé vystavovala roku 1924 v mnichovském Skleněném paláci. Svými kresbami, akvarely, olejomalbami, siluetami a dřevořezy byla zastoupena na mnoha lokálních výstavách. Pro svůj židovský původ byla 1941 deportována a v témže roce v Kaunasu zavražděna.

Emma Uibeleisenová: Poslední majitelka Ateliéru Elvira
v Mnichově – Schwabingu. Její smrtí skončilo užívání domu
jako fotoateliéru.

Karl Valentin (Valentin Ludwig Fey, 1882-1948): Známý mnichovský kabaretiér, komik a filmový producent. Přibližně od roku 1913
(různé údaje v pramenech) vystupoval se svou hereckou partnerkou a milenkou Liesl Karlstadt (mezi 1927 a 1929 v divadle Apollo).
Jeho Zkouška orchestru s Liesl Karlstadt jako kapelníkem se hrála dlouhé týdny před vyprodaným hledištěm divadla Apollo. 1933 byla Zkouška orchestru zfilmována. Popis v románu vychází z tohoto filmu.

Elisabeth Wellano (1892-1960): Milenka a spolupracovnice
Karla Valentina, jako Liesl Karlstadt i jeho umělecká partnerka

PROLOG

Meersburg,
jednoho nedělního rána koncem dubna 1911

Bílá labutí matka vyplula majestátně na azurovou hladinu jezera. Ve stopě, kterou za sebou zanechávala, ji následovala ochmýřená kuřátka. Načepýřený otec tvořil zadní voj. Dal se snadno rozpoznat podle výrazného černého hrbolu na oranžovém zobáku.

Katharina hleděla za labutí rodinkou a počítala kuřátka. Dělala to skoro každý den od chvíle, kdy samice vyseděla vejce. Dnes bylo ale něco jinak. Napočítala jen šest mláďat. Kde je to sedmé?

Znepokojeně postoupila pár kroků do jezera a zastínila si oči proti rannímu slunci. Voda jí smáčela lem šatů a studila do bosých nohou. Katharina přesto zůstala stát a pozorovala, jak se šedivá kuřátka drápou matce na hřbet – tam, mezi jejími křídly, byla v bezpečí před štikami číhajícími pod vodní hladinou. Znovu je přepočítala. Nebylo mýlky. Jedno z mláďat chybí.

Spěšně vyběhla z vody a zamířila po oblázkovém břehu ke dvěma smutečním vrbám sklánějícím své větve hluboko nad hladinu. Jako každý rok si tam labutě vybudovaly hnízdo z chrastí, rákosu a drobných větviček – dobře chráněné, a přitom dostatečně blízko vody, aby mohly v případě nebezpečí rychle uniknout. Tak to aspoň vysvětloval táta, když Katharině to místo poprvé ukázal. Tehdy jí bylo pět. Teď už je jí devět a chodí sem pravidelně, když labutí pár na jaře zahnízdí, aby přivedl na svět mladé.

Krok po kroku se přikradla k hnízdu a opatrně do něj nahlédla. Kromě bílých prachových peříček, kterými labutí matka vystlala mělký dolík, tu nebylo nic vidět. Odnesla snad mládě liška? Nebo vrána?

Katharina začala prohledávat okolí hnízda, vydala se kousek podél zátoky směrem k Hagnau, nahlížela do křoví a pod stromy. Nakonec se vrátila zpátky k hnízdu, aniž by zahlédla jakoukoli stopu po ztraceném labuťátku. S tichým povzdechem se rozhodla zanechat pátrání. Na čerstvě vylíhlá mláďata číhá spousta nebezpečí a veškerá bdělost rodičů mnohdy nestačí, aby všechno potomstvo ochránili.

Právě se chystala na cestu k domovu, když ji zastavilo slabé pípnutí. Nastražila uši a zaposlouchala se do klidného nedělního rána.

Zase!

Přicházelo od jezera!

Katharina se docela pomalu přiblížila k místu, kde se větve smuteční vrby nořily do vody a vytvářely jakousi přirozenou záclonu.

Opět se ozvalo žalostné zapípání.

Katharina pátrala zrakem po lehce zčeřených vlnách narážejících na břeh.

Vtom je zahlédla. Jen s námahou drželo hlavičku nad vodou. Katharina věděla, že labutí mláďata se mohou utopit, protože jejich prachové peří ve vodě rychle nasákne, ale na takové mělčině jako tady? Poklekla, zvedla maličké oběma rukama a položila si je do zástěry. Když se mládě snažila jemně osušit, všimla si, že má podivně vyvrácenou nožičku. Na křídle mu ulpěla krev. Tak přece byl u hnízda nějaký dravec. Patrně ho něco vyrušilo, takže nechal zraněné mládě být.

Katharina vstala. Ještě že dává na labutě takový pozor. Malé labuťátko sice ještě nikdy neošetřovala, ale udělá všechno pro to, aby mu zachránila život.

Připadalo jí jako celá věčnost, než se s žalostně pískajícím labuťátkem dostala k lipové aleji. Příjezdová cesta odbočovala z pobřežní promenády a vedla přímo k hostinci jejích rodičů. Štěrk se jí zabodával do bosých chodidel, ale Katharina na to nedbala. Co když už je pro to malé příliš pozdě?

Ještě než doběhla k dvoukřídlé oprýskané budově hostince, dostihly ji její dvě sestry.

„Copak to máš v té zástěře?“ vyzvídala Lilly.

Byla o dobrý rok starší, ale rozdíl mezi nimi nebyl nijak znát. Dokonce ani výškou Katharinu nepřesahovala. „Mláďátko,“ odpověděla Katharina, ale držela nad malým tvorečkem spojené cípy zástěry.

„Kachně?“ I Helena, s patnácti lety nejstarší ze sester, nakukovala Katharině zvědavě přes rameno. V rukou držela dvě rakety a péřový míček.

„Labuťátko.“ Katharina udělala pár kroků směrem k domu.

„Ukaž!“ Lilly netrpělivě zatahala za látku.

„Ne!“ ucukla Katharina. „Je poraněné! Pusťte mě, musím ho donést k tátovi. Vyléčil už hodně zvířat!“

„Potom se na něj podíváme, Lilly,“ rozhodla Helena. „Necháme Katharinu, ať se o něj postará. Chtěly jsme si zahrát badminton, ne?“

„No jo.“ Lilly si nechala neochotně vtisknout do ruky raketu.

Katharina vyběhla po kamenných schodech do portálu hotelu a hnala se tmavou přijímací halou s dlouhým pultem. Pod schodištěm do otcovy pracovny jí zastoupila cestu matka.

„Co tady lítáš bosa?“

„Já… ehm, nechala jsem boty… tam dole, u vody.“

„Okamžitě si pro ně dojdi!“

„Prosím, mami, mám tady mláďátko labutě. Musím ho ukázat tátovi…“

„Víš dobře, Katharino, že nesmíš nosit domů divoká zvířata!“

„To není divoké zvíře! Je to jenom kuřátko. Úplně maličké a…“

„Kdyby bylo po tvém, měli bychom doma už celou zoologickou zahradu. Teď se vrátíš k jezeru, necháš tam to nedochůdče a najdeš si boty!“

„Ne!“ odsekla trucovitě Katharina. „Táta mu určitě pomůže a boty si donesu po…“

Plesklo to a Katharina ucítila pálení na tváři.

„Nebudeš odmlouvat! Rozumělas?“ Matka měla v očích bodavý výraz, který Katharina nenáviděla. „Odnes to pryč…“

„Elisabeth!“ Otec vyšel na schody. „Co se tu děje?“

Matka strnula. „Neposlouchá.“

Katharina se vší silou snažila zadržet slzy. „Zachránila jsem labuťátko. Je poraněné. Teče mu krev.“

„A co na tom ospravedlňuje tvou facku, Elisabeth?“ zeptal se otec.

Matčinou hubenou postavou projelo škubnutí. „Nesnaž se zpochybňovat má rozhodnutí, Gustave,“ pronesla mrazivě. „Kdyby bylo po tvém, tak už ti všechny tři holky přerostly přes hlavu.“

„Já to tak nevidím.“ Otec sešel po schodech. „Ukaž mi to maličké,“ obrátil se ke Katharině.

Matce ztvrdla tvář. „Nezapomeň, že bys tenhle krachující hostinec nebýt mě už dávno přivedl cugrunt, Gustave Lindnere!“ procedila úzkými rty. „Beze mě bys nebyl nic!“ Otočila se a odešla do recepce.

Katharina se nadechla. Ledový chlad, který panoval mezi jejími rodiči, byl skoro horší než neúprosnost, jakou matka projevovala vůči ní a jejím sestrám. Každý večer se Katharina modlila, aby se už konečně dohodli. Zatím ji ale pánbůh nevyslyšel.

„Pojďme do kuchyně,“ navrhl otec a vzal ji kolem ramen. „Podívám se, co pro toho tvého nalezence můžeme udělat.“

Kuchařka Käthe brblala, když Katharina rozprostřela na kuchyňský stůl zástěru i s labutětem, nakonec ale bez vyzvání přinesla leukoplast, krabici s obvazy a nůžky.

Otec labutěti opatrně nadzvedl křídlo. „Ta krev je od kousnutí. S tím toho moc neuděláme, můžeme jen doufat, že se to nezanítí. Ta nožička naproti tomu,“ pokračoval a obrátil mládě na stranu, „se mi zdá nalomená. Cítíš tu nerovnost tady?“

Katharina se špičkou prstu dotkla krátké nožičky a přikývla.

„I když není úplně zlomená,“ zkoumal otec dál a lehce přidržoval mládě, aby se nesnažilo utéct, „musíme ji nejdřív narovnat a pak zafixovat obvazem.“

Katharina sáhla po gáze. „Kolik toho mám odstřihnout?“

„Tak na dva prsty.“

Katharina se podívala na svou ruku. „Tvoje prsty, tati? Nebo moje?“

Otec se zasmál. „Dobrá otázka. Vezmi tři svoje.“

Katharina soustředěně spojila tři prostřední prsty pravé ruky a prohlédla si je. Pak vzala nůžky a pečlivě odstřihla gázu. „Až budu velká,“ prohlásila, aniž by odhlédla od práce, „budu léčitelka.“

„To si umím docela dobře představit,“ usmál se otec. „Bude z tebe jistě výtečná zdravotní sestra.“

Katharina odložila nůžky. „Ne, tati. Nebudu sestra.“

„Ne?“

Vystrčila bradu. „Budu doktorka.“

Otec ustal v práci a blahosklonně na dceru mrkl.

„Doktorka pro lidi, samozřejmě,“ dodala Katharina rychle. „Ne pro labutě.“

„To se dá předpokládat.“ Otec jí opatrně předal labutě. „Teď dávejte pozor, slečno doktorko, jak se fixuje zlomenina.“

Katharina držela škubající se mládě oběma rukama, zatímco mu otec ošetřoval ránu, a nakonec nohu pevně obvázal. Přes veškerou ohleduplnost labutě křičelo bolestí. Sotva otec skončil, upadlo do stavu jakési strnulosti.

„To se někdy stává,“ mínil otec, když k němu Katharina starostlivě vzhlédla. „Teď jde o to dodat mu teplo a klid.“

„Vezmu si ho s sebou do postele,“ rozhodla Katharina, zabalila mládě pečlivě do zástěry a zvedla je.

„Bude dobře, když ho v příštích dnech budeš mít na očích, ale do postele nepatří,“ poučil ji otec. „Půjdeme do dílny a stlučeme malou bedýnku. Poprosíme Käthe o ohřívací láhev a ručníky. Uděláš mu pěkné hnízdečko.“

„Postavím hned na vodu,“ ozvala se kuchařka, která na druhém konci kuchyně škrábala brambory.

„Musí taky něco jíst,“ připomněla Katharina.

„Přesně tak.“ Otec uklidil zbytky obvazu do krabice. „Käthe, uvařila byste nám kukuřičnou kaši? Neslanou?“

„To bude trvat aspoň půl hodiny,“ namítla kuchařka.

„Vydrží tak dlouho?“ starala se Katharina.

„Dej mu zatím napít vody. A později mu zkus dát trochu jemně nasekané trávy.“

„Udělám všechno, jak říkáš,“ slíbila Katharina a přivinula kuře ochranitelsky k sobě. „Snad mi máma dovolí si ho nechat.“

„Už jsme tu letos měli na starost želvu, kosa, dva ježky a několik žížal,“ smál se otec. „Na jednom labutím mláděti už nesejde. Promluvím s ní.“

Byl to Katharinin labutí rok. Jakmile mohlo mládě chodit, doprovázelo ji na každém kroku. Kolébalo se za ní po parku, chodilo se s ní koupat a rybařit k jezeru a nedalo se odradit ani od výletu na nákup do města. Protože pro ně cesta nahoru do Meersburgu byla příliš dlouhá, nosila je Katharina do kopce v náručí, alespoň dokud na ni nebylo příliš velké a těžké. Několikrát se je s otcem pokusili vrátit labutí rodině, pokaždé ale bezúspěšně, neboť mládě přijalo za matku Katharinu a tvrdošíjně se od ní odmítalo odloučit. Tak se Katharina stala v červenci svědkem jeho prvních pokusů o vzlétnutí, v lednu sledovala první bílá péra v jeho tmavě šedém peří a na počátku jara se nakonec musela s těžkým srdcem se svým labutím dítětem rozloučit. Otec jí soucitně osušil hořké slzy. Nedalo se nic dělat, to nejlepší pro jejího chráněnce byl přece jen pravý labutí život v přírodě.

Jednoho slunečného březnového dne se vydali naproti do Kostnice a dál až ke Gnadensee, kde u Allensbachu objevili skupinu jiných mladých labutí, které rodiče v těchto dnech vyhnali ze svých hnízd. Otec Katharinu ujistil, že v téhle společnosti bude její labutí syn v bezpečí a v klidu bude moct dospět.

Nedalo se nic dělat.

Katharina mladého labuťáka naposledy pohladila a pak ho pomalu spustili do vody. Několika lehkými záběry vesel se vzdálili, aby mohl vnímat okolí a zorientovat se. Labuťák nejprve zmateně kroužil kolem, ještě jednou se vrátil ke člunu, jako by se chtěl s nimi vrátit domů. Pak ho ale zlákala svoboda.

Mocnými údery křídel se zvedl z vody a zamířil nad stříbřitou hladinou jezera Gnadensee vstříc novému životu.

1. díl

VYSOKÁ OČEKÁVÁNÍ

Říjen až prosinec 1927

1. KAPITOLA

Meersburg na Bodamském jezeře,
o šestnáct let později, koncem října 1927

Katharina nechala zavřená víčka a vychutnávala si rovnoměrné pleskání březové metličky po svých nahých zádech. Příjemná vůně proutí se mísila do vlhkého, horkého vzduchu, který ji uspával, jemné údery ji naopak udržovaly svěží.

Zamrkala a pohlédla na Helenu, jak noří naběračku do dřevěné bečky u kamen a polévá horké kameny březovým odvarem. Pára zasyčela a teplota ve vydřevené místnosti okamžitě stoupla. Březové aroma zesílilo.

„Je vám to příjemné?“ zeptala se Helena tlumeným hlasem.

„Je to přesně to pravé,“ ujistila ji Lilly a pokračovala v lehkém šlehání Katharininých zad.

„To mě musíš naučit, Lilly,“ zamumlala Katharina. Ležela na břiše na jedné z horních lavic baně. Ruská parní lázeň stála v zahradě Lillyina wellness-refugia vedle grandhotelu Lindenhof a fungovala podobně jako finská sauna.

„Metličkování?“ Lilly stála na lavici pod ní tak, aby svazkem březových větviček dosáhla Katharině na záda.

„M-hm,“ protáhla slastně Katharina. „I když je to takové zvláštní slovo. Metličkování.“

„Zvláštní slovo pro velmi zdravý rituál.“ Lilly se zasmála. „Můžeš to kdykoli zkusit na mně, sestřičko.“

Helena odložila naběračku a usadila se na nejspodnější ze tří lavic. „U metličkování je potřeba dbát na pár věcí.“ Potutelně se usmála. „Aby po něm Lilly nevypadala jako zbičovaná.“

„Tak složité to snad nebude.“ Katharina zvedla hlavu a pohlédla na Helenu. Její dlouhé hnědé vlasy se jí na ramenou kroutily vlhkem.

„Pro tebe jako budoucí lékařku jistě ne.“ Helena se opřela o dřevěnou stěnu a začala si splétat vlhké vlasy do copu.

„Nejdůležitější je, aby na větvičkách zůstaly listy,“ vysvětlovala Lilly. „A aby byly buď čerstvě uříznuté, nebo dobře navlhčené. Jen tak jsou dostatečně pružné, aby neškrábaly. Začíná se od chodidel.“

„Vysvětlíš mi to raději příště, až přijedu na Vánoce zase domů,“ přerušila ji Katharina jemně. „Můj mozek mi právě hlásí, že je mu moc horko na to, aby zpracovával takové odbornosti.“

„Vánoce,“ zamyslela se Helena. „Ty budou až za dva měsíce.“

„Dva měsíce utečou jako voda,“ poznamenala Lilly. „Hans už pracuje na svém seznamu přání.“

„Taky bych si měla udělat seznam.“ Katharina si položila hlavu na zkřížené paže a zavřela oči. „Přála bych si letadlo, abych s ním mohla vždycky nakrátko zaletět k vám na návštěvu.“

„Přimluvím se za tebe u Ježíška,“ ujistila ji Lilly.

Chvíli si mlčky vychutnávaly horko baně. Katharina naslouchala praskání ohně a šelestu březových větviček, cítila důvěrnou blízkost svých sester a neotřesitelnou sounáležitost s tímto kouskem země – jejich společným domovem u Bodamského jezera. Zároveň v ní zesílil stesk, který se i po všech těch letech pravidelně dostavoval, když se prázdniny chýlily ke konci. A ani ho nezajímalo, že se Katharina na návrat do Mnichova v zásadě těší. Bezohledně se rozhostil v jejím nitru.

V tu chvíli nechala Lilly šlehání. „Tak! Dost metličkování! Nejvyšší čas jít se zchladit!“

Katharina se otočila a neochotně se zvedla. „Kdyby bylo po mém, mohla bys klidně ještě chvíli pokračovat.“

„Já vím.“ Lilly odložila metličku a vstala. „Kdo bude první u jezera?“

Helena si odhrnula vlhký pramen vlasů, který se vzpěčoval zapletení do copu. „Když mi necháte náskok!“

„Klidně běžte napřed!“ Katharina přehodila nohy přes okraj lavice. „Stejně vás doženu.“

Jedna po druhé opustily baňu a běžely nahé, tak jak byly, setmělou zahradou lindenhofského refugia přes pobřežní silnici k jezeru. Se smíchem vběhly do vody. Břeh se svažoval mírně, až po několika metrech byla voda natolik hluboká, že mohly plavat.

Katharina se ponořila do chladných vln, voda jí příjemně perlila na kůži. Nechala se nést, cítila, jak splývá se živlem, v němž se odjakživa cítila volně a bezpečně.

Po pár kraulových tempech se otočila. Helena s Lilly zůstaly pozadu, se smíchem po sobě navzájem stříkaly. Katharina je chvíli pozorovala, pak se zhluboka nadechla a silnými tempy se potopila až na dno. Svět se vzdálil a v tiché hlubině se v jejím nitru pomalu rozpouštěla bolest z loučení. Mysl se projasnila.

Když plíce zatoužily po kyslíku, vrátila se na hladinu, obrátila se na záda a hleděla do večerního nebe, na němž se objevily první hvězdy.

Její stesk odplavila hluboká vděčnost. Požívala privilegia, jaká měla málokterá mladá žena v jejím okolí, a to nejen v materiálním ohledu. Už od doby, kdy jako mladé děvče pracovala v meersburské nemocnici a následně odešla z domova, aby na dívčím gymnáziu v Karlsruhe složila maturitní zkoušku, si směla svůj život zařídit svobodně a po svém. Rodina jí každé její rozhodnutí nejen schvalovala, ale bezmezně ji v něm podporovala. Za rok složí státní lékařskou zkoušku a po praktickém roce se stane lékařkou. K téhle práci se cítila povolaná odmalička. Medicína byla hvězdou, za níž od dětství neomylně kráčela.

Kolem ní proplula labutí rodinka, ptáci se střídavě potápěli za potravou. Katharina ustala v pohybu, počkala až se majestátní průvod vzdálí, a až poté se vydala zpátky ke břehu. Když se přiblížila, spatřila, jak na ni sestry rozčileně mávají.

„Proboha, Katharino,“ hubovala ji dobrácky Helena, když se konečně na mělčině postavila. „Zchlazení nemá být zámořská expedice, ale jen příjemná relaxace.“

Katharina si se smíchem ždímala polodlouhé blonďaté vlasy. „Mně to holt chvíli trvá, než zrelaxuju.“

„Jako ve všem.“ Helena ji dobrácky šťouchla do boku. „Jsi z nás nejmladší a zároveň nejtvrdší.“

Katharina se zašklebila.

Lilly už byla na břehu. „Tak šup na druhou rundu!“ Zlatavé vlasy si spletla do měkkého uzlu.

„Už jdeme!“ I Helena vylezla z vody. „Musíme přece oslavit Katharinin odjezd!“

„Pořád tyhle oslavy!“ Katharina jako poslední překonala štěrkový břeh, ujistila se, že v blízkosti nejsou chodci, a přeběhla pobřežní silnici. Úzkým průlezem v živém plotu následovala sestry do zahrady. „Vždyť víte, že mě na taková mecheche neužije.“

„Ale nás ano,“ nedala se Helena. „Abys na nás ve víru studentského života nezapomněla.“

„Jak bych mohla!“

Helena jí položila ruku na rameno. „Už to nebude dlouho trvat, než dokončíš studia. A pak se vrátíš sem na jezero. My tři se perfektně doplňujeme. Grandhotel se svou pověstnou kuchyní, Lillyin wellness, aby se hosté cítili dobře, a jako koruna tomu všemu tvá lékařská praxe ve vlastní přístavbě.“

„To bude ještě dlouhá cesta,“ namítla Katharina. „Nejdřív musím získat zkušenosti na klinice.“

„Jednou se tady stejně všechny tři zase sejdeme,“ prorokovala Helena.

Společně s manželem Maximem a s otcovou pomocí vybudovala z rodinného hostince podnik prvního řádu. Grandhotel Lindenhof proslul daleko za hranicemi. Jistě k tomu přispělo i lindenhofské refugium, které vzniklo na bývalém sousedním pozemku a kromě krytého bazénu a vodní kúry podle Sebastiana Kneippa nabízelo i salon krásy a několik místností na masáže a relaxaci. V zahradě se nacházely klidové zóny a ona ruská baňa, kde dnes sestry zahájily rozlučkový večer s Katharinou.

„Tak kde jste?“ volala netrpělivě Lilly. „Jestli chcete ještě slavit, musíme si pospíšit. Navíc je mi zima.“

„Noc je ještě dlouhá,“ smála se Helena a táhla za sebou Katharinu.

Proti temnému nebi se rýsovaly kontury stromů a keřů, osamocený pták spustil svou večerní píseň, tu a tam zapraskaly větvičky v křoví.

Helena se náhle zastavila a zvedla ruku ve varovném gestu. Katharina okamžitě pochopila důvod: směrem od hotelu se k baně pohyboval výrazný stín.

„Myslela jsem, že dnes do baně nikdo nesmí,“ zašeptala Lilly. „Máme šaty v odpočinkové místnosti. Nemůžeme přece takhle nahé…“

„Všude bylo oznámeno, že baňa a zahrada jsou dnes večer pro hosty uzavřené,“ ujistila ji Helena. „Divila bych se, že by se sem někdo přesto zkoušel dostat.“

„Třeba ten někdo jenom zabloudil?“ dohadovala se Lilly.

Katharina přimhouřila oči. Ta mohutná silueta mohla patřit jedinému člověku. „Vypadá to na pátera Fidelise!“

„Páter? Ale ten přece ví, že jsme…,“ nechápala Helena.

Všechny tři pozorovaly korpulentní postavu. Zdálo se, že něco hledá.

„Co budeme dělat?“ zašeptala Lilly.

„Půjdeme opatrně dál, ono ho to neporazí.“ Katharina si byla skoro jistá, že jde o jejich řádového kněze. Páter Fidelis žil před lety na Lindenhofu a stal se prakticky součástí rodiny. Teď pendloval mezi svým mateřským klášterem v Mehrerau a cisterciáckým převorstvím u poutního kostela Birnau. Přitom si našel vždycky dostatek příležitostí, aby strávil několik nocí na Lindenhofu.

„Já tam teda nejdu,“ nechala se slyšet Lilly. „I když je to jen páter Fidelis.“

„Počkejte!“ Katharina došla k jedné z vějířovitých palem, které stály ve velkých květináčích v zahradě, a ještě nebyly uloženy k přezimování. Utrhla obří list a takto zaštítěna vyšla páterovi vstříc. Když od něj byla na pár kroků, páter se otočil.

„Slečno Katharino!“ zvolal a oběma rukama si zakryl oči. „Myslel jsem, že jste se sestrami v té parní kuchyni!“

„Byly jsme se zchladit v jezeře,“ vysvětlila Katharina. „Právě jsme chtěly začít druhou fázi.“

„A já vám zrovna vběhnu do cesty!“

„Nebo my vám. In puris naturalibus, takříkajíc,“ citovala Katharina páterovu oblíbenou hlášku. Musela se přemáhat, aby se nezasmála.

„Mně se zdá, že přitahuju naháče jako světlo jepice,“ povzdechl si mnich a otočil hlavu tak, aby se místo na Katharinu díval na kmen nedaleko rostoucí břízy. „Nechodil bych sem, ale hledám Hendrika.“

Dvouapůlletý syn Lilly a Felixe byl jako pytel blech. Katharina ani nechtěla domyslet, kdyby se dostal až k jezeru.

„Oblékneme se a pomůžeme vám ho hledat!“

„To budu rád!“ Páter s pohledem stále upřeným na břízu si upravil černo-bílý řádový oděv. „Vrátím se do hotelu. Možná už ho někdo odchytil. A ještě jednou se omlouvám, slečno Katharino. Za tu nepříjemnost.“ Odkašlal si a poněkud nemotorně se obrátil zády ve snaze být co nejrychleji pryč z trapné situace.

Katharina se vrátila k sestrám. „Hledají Hendrika,“ oznámila.

„Už zase!“ Lilly se rozběhla k baně pro šaty.

Katharina s Helenou ji následovaly. „Jsem si jistá, že ho Felix už našel,“ uklidňovala Katharina sestru, když se oblékaly. „Zná nejlíp všechny jeho skrýše.“

„To je možné.“ Lilly už byla u dveří. „Ale ani on není vševědoucí.“

Zatímco se Lilly vrátila ke břehu, Helena s Katharinou systematicky pročesávaly refugium a okolí baně. Po Hendrikovi ani stopy.

„Pojďme zpátky k hotelu,“ navrhla nakonec Katharina. „Měly bychom se spojit s ostatními.“

Kráčely po štěrkové cestě vinoucí se od refugia k hotelu, nahlížely do tmy, ale po dítěti nebylo ani vidu, ani slechu.

O pár minut později došly k hotelu, jehož obě křídla spojovala prostorná hala. Rozlehlá stavba uprostřed vzrostlého parku připomínala svou architekturou zámeček a malým uprchlíkům poskytovala dostatek skrýší.

Když vstoupily do přijímací haly s travertinovými sloupy, palmami v květináčích a proutěnými křesílky, pronikla k nim změť hlasů.

„Zavřete dveře!“ Než se stačily rozhlédnout, stál před nimi páter Fidelis. „Máme ho!“

„Zaplať pánbůh!“ vydechla Helena s úlevou.

Katharina rychle zavřela dvoukřídlé vchodové dveře.

Vtom kolem nich proběhl drobný chlapec. Katharina po něm instinktivně chmátla a ve stejné chvíli mu z druhé strany odřízl cestu Felix. Vzápětí se malý uprchlík ocitl bezpečně v otcově náruči.

„Kdepak je Lilly?“ rozhlížel se Felix. „Byla přece s vámi v baně?“

„Hledá Hendrika dole u jezera,“ odpověděla Helena.

Felix předal dítě Katharině. „Půjdu se po ní podívat a řeknu jí, že dobrodružství šťastně skončilo.“

„Kdepak se schoval tentokrát?“ chtěla vědět Katharina.

„V našem autě. Sotva jsem ho tam objevil, znovu mi utekl.“

„Tatí! Já chci čokoládu!“ domáhal se Hendrik.

„Tu si ale vůbec nezasloužíš,“ káral ho dobromyslně Felix a vlepil mu pusu na tvář. „A kromě toho už máš být dávno v posteli.“

„Tady je, náš malý nezbeda!“ Helenin manžel Maxim k nim přistoupil s mladší dcerkou na ruce. „Lidia nechtěla jít spát, dokud Hendrika nenajdeme. A přeje si od maminky pusu na dobrou noc.“

„Ach ty děti…,“ povzdychla si Helena se smíchem a vzala dcerku do náruče.

„Já jsem taky nechtěla jít spát!“ Magdalena, Helenina starší dcera, se přitulila ke Katharině. „Ale já už jsem velká. Je mi skoro osm, to už můžu zůstat mnohem dýl vzhůru než Lidia a slavit s dospělými!“

„Můžu jít s tebou hledat mámu?“ Hans, Lillyin téměř devítiletý syn z prvního manželství, dorazil také a podíval se tázavě na Felixe.

„Samo sebou!“ Felix mu položil ruku kolem ramen.

V tom gestu se zračila starostlivost i uznání a Katharina si znovu uvědomila, jak vřelý vztah se mezi oběma vytvořil, ačkoli je nepoutá pokrevní příbuzenství. Ale co záleží na pokrevním poutu? Helena také není rodná sestra Lilly a Kathariny, a přece si nemohou být blíž.

„Aspoň ji rychleji najdeme a začneme konečně slavit,“ mínil Felix.

Katharina si posunula Hendrika na bok a otevřela znovu dveře, aby pustila Felixe s Hansem ven.

„Odneseme malé děti k Edith,“ navrhla Helena, když za nimi zapadly dveře. „Může je dát spát a my zatím pomůžeme nachystat tvou slavnostní večeři.“

„Vždyť slavím už od rána,“ namítla Katharina a pohladila Hendrika po zádíčkách. „Opulentní snídani od Käthe, vyjížďku Maximovým autem do Überlingenu, kávu s Meersburským zámeckým dortem, dort s ořechovou pěnou a dvacet dalších zákusků…“

„Teď ale trochu přeháníš,“ smála se Helena. „Bylo jich maximálně devatenáct.“

S dětmi v náručí prokličkovaly mezi hotelovými hosty k mramorovému schodišti. Hendrik Katharině na ruce poněkud zvláčněl. Jeho dnešní eskapády ho viditelně unavily.

Na schodech k oběma velkým suitám, kde bydlely Lilly a Helena s rodinami, se Katharina zastavila a pohlédla ještě jednou na shon ve vestibulu.

Zítra ráno už bude stát na dvoře před hotelem a dopřeje si nadlouho poslední pohled na jeho žlutou fasádu s bílými příčkami oken. Páter Fidelis zaujme jako vždy pozici nad schody za kamennou balustrádou a bude pohupovat svým růžencem, a zaměstnanci hotelu rozestavení na dvouramenném schodišti budou mávat, dokud vůz s Katharinou a její rodinou neprojede lipovou alejí a nezahne na pobřežní silnici. V přístavu bude čekat rybář Edi s dvěma kolegy, aby je na člunech převezli do Friedrichshafenu. Maxim a Felix budou jako vždycky soupeřit o to, kdo jí donese zavazadla k vlaku a otec se mezitím chopí největšího kufru a odvleče ho do kupé. Kuchařka Käthe jí podá vrchovatý piknikový koš s jídlem a Lilly s Helenou budou krotit děti, pro něž je cesta na nádraží velkým dobrodružstvím.

Nakonec bude stát za oknem svého kupé a shlížet na hlavy svých blízkých tísnících se před vlakem. Začnou žertovat, aby přehlušili bolest z loučení, a jakmile se dá vlak do pohybu a zahalí lidi na peronu oblakem páry, nastane všeobecné mávání. Katharina bude hledět dozadu, dokud z jejího zorného pole nezmizí poslední mávající šátek.

Poté smutně zavře okno, uvelebí se na sedadle, nechá kolem sebe ubíhat krajinu a zaměří myšlenky na to, co ji čeká: na život v Mnichově.

„Zasnila ses?“ zaslechla Helenu.

„Ano,“ usmála se.

2. KAPITOLA

Mnichov, v mansardě činžovního domu v ulici Jahnstrasse,
v polovině listopadu 1927

Plamen lihového vařiče syčivě olizoval dno kastrůlku, v němž se ohřívalo mléko. Katharina do něj nasypala půl lžíce kakaového prášku, přidala cukr a šlehala metlou, až se na čokoládově hnědé pochoutce začaly vytvářet drobné bublinky. Sladká vůně zesílila, když horkou tekutinu přelila do kameninového hrnku. Jeho bleděmodrá glazura byla na mnoha místech poškrábaná a otlučená – doprovázel Katharinu od jejího dětství.

Vypnula vařič a odstavila kastrůlek. S hrnkem v ruce přešla prostorným mansardovým pokojem k jednomu ze dvou malých vikýřů. Mezi okenními příčkami hleděla na sněhem pocukrované mnichovské střechy. Tu a tam se její pohled zastavil na zdobném štítu či některé z četných věží, které v nepravidelných odstupech vyčnívaly nad mořem bílých střech. Z komínů sousedních činžáků stoupal kouř a rozpouštěl se v nízkých šedivých mracích, z nichž se stále hustěji sypaly sněhové vločky.

Katharina oběma rukama obemkla hrnek a usrkla horké kakao. Pozorovala kosa, který se poněkud ztracený usadil na okapu protějšího domu a trhavými pohyby hlavy zkoumal okolí. Když se černý pták s oranžovým zobákem vznesl a odletěl směrem k blízkému Starému jižnímu hřbitovu, odbíjely hodiny okolních kostelů tři hodiny.

Katharina pokládala za velké štěstí, že získala tenhle byt a v Lole navíc skvělou spolubydlící a kamarádku. Pro studující dívky bylo obtížné sehnat ve městě ubytování. Jak často slyšela při hledání podnájmu větu: Dámám nepronajímáme! Některé z jejích kolegyň – kterých je beztak jako šafránu – si dodnes stěžují na šikanu od svých bytných nebo ještě hůř, na obtěžování ze strany jejich manželů nebo synů.

S jemně hořkou chutí čokolády na rtech se Katharina odvrátila od okna a přistoupila k velkému oválnému stolu, jehož dřevěná deska svědčila nejen o bezpočtu let, kdy mlčky sloužil střídajícím se nájemníkům, ale také o protichůdných povahách obou současných obyvatelek mansardy. Na jedné polovině se vršila změť papírů a skic rychle načrtnutých tužkou, uhlem nebo křídami, mezi tím se nacházely poznámky zapsané rozmáchlým rukopisem, otevřené knihy, zhnědlé zbytky jablka a porcelánový šálek v barvě slonové kosti se zlatým okrajem, na jehož dně a stěnách se natrvalo zvěčnily stopy černého čaje. Neviditelná linie oddělovala tento kreativní zmatek od Katharininy strany stolu, na níž ležely v logickém uspořádání Stoeckelova Učebnice gynekologie, Aschoffova dvoudílná Patologická anatomie, tužka, guma, seznam přednášek a rozevřený sešit, do něhož si Katharina zapsala studijní plán na následující měsíce. Měla tak přehled o přednáškách, seminářích a kolokviích, praktických cvičeních, kurzech a klinických vizitách právě zahájeného zimního semestru.

Odložila hrnek a ujistila se, že si dnešní večerní přednášku pamatuje správně: Nauka o předepisování léků v pět hodin. K farmakologickému ústavu to má necelou hodinu pěšky, na kole v tomhle počasí jet nechtěla. Zbývá jí tedy ještě dobrá hodina času, aby si zpracovala poznámky z gynekologicko-porodnického semináře z dnešního rána. Nebo se zastaví v knihkupectví, jestli už dostali tu objednanou…

Rozlétly se dveře. „Pět pater, to je neskutečné!“ Lola vmanévrovala dovnitř obrovský balík omotaný dekou.

„Neseš obraz,“ konstatovala Katharina.

„Nebrala bych ho s sebou, kdybych věděla, že bude sněžit.“

„Je půlka listopadu…“

„Ráno ještě nic nepadalo.“ Lola se podívala na Katharinu a pak se pátravě rozhlédla kolem.

„Už nemáme žádnou volnou stěnu,“ připomněla jí pobaveně Katharina a posadila se ke stolu.

„Je to jen na pár dní.“ Lola prudce oddechovala. „Už je prodaný. O víkendu si ho odvezou.“ Dotlačila obraz k protilehlé stěně a opřela jej vedle jediného plátna, které si sem pověsila Katharina: pohledu z meersburských vinic na Bodamské jezero v živých letních barvách od Helenina manžela Maxima. Bylo to Katharinino vnitřní spojení s domovem. Vždycky, když si jej prohlížela, měla pocit, že se ztrácí v zelenavé modři jezera, sleduje hru barev na obloze, slyší křik vodního ptactva a narážení vln na štěrkový břeh. Čluny s bílými plachtami plují kolem, slunce ji šimrá v nose…

Nedokázala potlačit kýchnutí. „No dobře. Když je to jenom do víkendu…“

„Helfgott, jak se říká tady u vás v jižním Německu,“ opáčila Lola v dobré náladě. „Jsi nastydlá?“

Katharina zavrtěla hlavou a sáhla po kapesníku. Lola zatím dvěma plavnými pohyby uvolnila motouz a nechala spadnout deku z rozměrného plátna. Následně o krok ustoupila, sundala si béžový klobouček a rozzářeně pohlédla na Katharinu. Vlasy střižené do apartního bubikopfu a obarvené do temně rudého odstínu jí odstávaly na všechny strany.

Katharina se zadívala na její nejnovější dílo. „Neuvěřitelné!“ žasla. „To jsi opravdu ty!“

Obraz vskutku odrážel Lolinu výraznou individualitu: brada troufale vysunutá dopředu, temné oči orámované černou linkou pod úzkým obočím upřené na diváka, jahodově červené rty v bledé tváři sebevědomě pootevřené.

„Namalovala jsem to impresionistickou technikou podle fotografie,“ vysvětlila Lola, odhodila klobouk směrem ke stolu a spokojeně přikývla, když přistál, jak zamýšlela, na hromadě nepořádku na její půlce. Několik papírů se při tom sneslo k zemi. „A teď za něj dostanu od ředitele Mnichovské průmyslové banky pěknou sumičku. Pět set marek, představ si to!“

„Doufám, že ho nevystaví ve svém bankovním ústavu,“ poznamenala Katharina suše. „Je toho tam z tebe dost vidět.“

„Taky jsem na sobě nic neměla,“ zašklebila se rozpustile Lola. „Teda skoro nic.“

„Budu hádat: prostěradlo kolem boků.“ Katharina se potutelně usmála. Kamarádčina chuť do života byla jako svěží vítr, který tu a tam profičel stránkami jejích učebnic a připomenul jí, že jsou i jiné věci než studium medicíny. Někdy ji dokonce vylákal ven do barevného světa protančených nocí. I za cenu, že druhý den vstávala o to dřív a se špatným svědomím se snažila dohnat zameškanou látku.

„Na prostěradle jsem seděla,“ upřesnila Lola. „Ale vážně, Katharino. Proč bychom my ženy nemohly ukázat své tělo?“

„Proti tomu v zásadě nic nemám.“ Katharina uklonila hlavu a dál si prohlížela obraz. „Ale k takovému účelu?“

Lola se krátce zarazila. „Ten obraz nese poselství určené právě mužům. My ženy máme svobodu dělat, co se nám zlíbí. A ukazovat, co se nám zlíbí.“

„Hm.“ Katharina pokrčila čelo. „V kuřárně nějakého bankéře bych ten obraz… hodnotila jinak.“

„Právě tam patří,“ trvala na svém Lola. Jako dcera váženého berlínského pastora, která se vzepřela měšťáckým představám svých rodičů a vydala se na vlastní pěst do Mnichova studovat malířství, kašlala Lola na konvence i mínění druhých. „Kromě toho potřebuju peníze,“ dodala.

Katharina už neodporovala. „Připijme si horkou čokoládou. Na to, že můžeme studovat! To je ze všech svobod ta nejdůležitější!“

„Sklenka šampaňského by mi byla milejší, ale když žádné nemáme…“

Katharina naplnila druhý hrnek.

„Počítáš s tím divadlem dnes večer?“ Lola si vzala čokoládu.

„S divadlem?“

„Máme přece lístky na Karla Valentina a Liesl Karlstadtovou!“

„Ach!“ Katharina se plácla do čela. „Na to jsem úplně zapomněla!“

Lola protočila oči. „Nemít mě, tak snad zapomeneš i jíst a pít,“ povzdechla si. „A taky žít.“

3. KAPITOLA

Divadlo Apollo v hotelu Münchner Hof nedaleko hlavního nádraží,
téhož večera

Večer pokročil a publikum se prohýbalo smíchy. Poslední minuty Zkoušky orchestru vehnaly i Katharině slzy do očí. Muž vedle ní se držel za břicho a Lola se bez zábran chechtala do kapesníku, když Karl Valentin uvedl orchestr na pódiu do naprostého chaosu a kapelníka k šílenství. Jeho partnerka Liesl Karlstadt s dirigentskou taktovkou, bradkou a rozčepýřenou hlavou byl pohled pro bohy. Slovní ekvilibristiku obou protagonistů v nejčistším mnichovském dialektu podmalovávala dechovka, jejíž ryčnost se neustále stupňovala stejně jako nešikovnosti, nedorozumění a nehody hudebníků. Vše nakonec vyústilo do fulminantního finále, které končilo deštěm notových listů místo konfet a totálním zničením několika hudebních nástrojů.

Sál burácel, potlesk a hvízdot nebraly konce. Po posledním přídavku ukazovaly Katharininy náramkové hodinky deset hodin.

„Valentin je nepřekonatelný, viděla jsem ho už v Berlíně,“ poznamenala Lola, když vyšly ze sálu. „A teď si někde dáme koktejl!“

„Měla bych ještě něco dělat…,“ namítla Katharina. Smysl pro povinnost se nedal jen tak odbýt – i když i ona měla chuť nechat večer ještě trochu vyznít. „Nakonec to nemusíme nijak přehánět,“ připustila váhavě.

„Nikdy nepřeháníme, když jsi u toho,“ smála se Lola.

„Můžeme zůstat tady,“ navrhla Katharina. „Münchner Hof má restauraci.“

„Ta už je určitě zavřená.“ Lola energicky zavrtěla hlavou a zavěsila se do Kathariny. „Půjdeme do Maximbaru. Karlsplatz není daleko.“

Vydaly se do hustého sněžení a po pár minutách dorazily do Maximbaru v rondelu na náměstí Karlsplatz. Lola se okamžitě protlačila k baru, a ještě než zaujaly místo na vysokých stoličkách, objednala dvě mimózy.

„Je ti jasné, že vypiješ obě?“ upozornila ji Katharina a objednala si pomerančový džus.

„A tobě je jasné, že si se mnou aspoň přiťukneš,“ mrkla na ni Lola.

Byla to vždycky stejná hra a končila jako vždy tím, že si připily, Katharina usrkla ze sklenice se směsí šampaňského a pomerančové šťávy a přisunula ji Lole.

„To bylo dneska k popukání.“ Lola si zavdala pořádný doušek. „Už jenom jak vypadá ten Valentin, dlouhý a hubený, s tím příšerným frňákem – a jak se legračně pohybuje…“

„Nastavují lidem zrcadlo, ti dva. Spoustu těch situací každý odněkud zná.“ Katharina se napila džusu. „Ta jejich komika je ale geniální.“

„A Karlstadtová jako kapelník! Zpočátku jsem ji ani nepoznala!“ Lola uchopila druhou sklenku mimózy. „S tou bradkou… a jak dirigovala!“ Lola zvedla ruce a zašermovala imaginární taktovkou. Třásla přitom hlavou stejně jako Liesl Karlstadt předtím na scéně.

Katharina se smála. „Už máš publikum!“

Muž v elegantním obleku několik míst od nich se zájmem přihlížel. Lola spustila ruce a nasadila půvabný úsměv. Muž si vzal skleničku a přešel k nim.

„Smím dámy pozvat na další drink?“ zeptal se s naznačenou úklonou. Mluvil se silným anglickým přízvukem.

„Samo sebou!“ zašvitořila Lola, načež ji Katharina dloubla do boku.

„Ale jdi, Katharino, jen na jeden!“

Gentleman se posadil vedle Loly.

„Pro mě ještě jeden pomerančový džus,“ rezignovala Katharina.

„Málem jsme se ho nezbavily,“ poznamenala vyčítavě Katharina, když o půl hodiny později nasedly do taxíku.

„Ale byl zábavný,“ usmívala se šťastně Lola. „Američan v Mnichově! A nechal mi adresu svého hotelu.“

„Opravdu ho chceš provázet po městě?“

„Lákalo by mě to, ale možná si myslí, že mu nabídnu i docela jiné služby.“ Lola pokrčila rameny. „Škoda že s námi nešly Zara s Evou.“

„Eva se v poslední době vůbec málo ukazuje, nezdá se ti?“ Katharina pozorovala kužele světel jejich taxíku a doufala, že nedostanou na sněhu smyk.

„No jo. Ona…“ Lola nedokončila větu a mávla rukou.

„Co?“ Katharina nedokázala potlačit zívnutí.

„Ale to je jedno.“ Lola si uhladila kožešinový límec. „Zara se každopádně rozhodla pozdě. Už nebyly lístky.“

„Sál byl opravdu nabitý k prasknutí.“

„Tak je to každý večer,“ přisvědčila Lola. „Každý chce vidět Zkoušku orchestru.“

„À propos zábava. Někdy bych šla zase ráda do biografu.“ Katharina se ze strany podívala na Lolu. „Tenhle semestr jsme tam ještě nebyly.“

„Výborný nápad.“ Lola prohledávala svou kabelku. „Kdepak mám rtěnku…“

Katharina se musela zasmát. „Chceš se ještě teď malovat?“

„Ne, ale chci se podívat, jestli jsem ji neztratila… ach! Tady je.“ Lola zaklapla kabelku. „Biograf u Sendlinské brány má teď na programu Metropolis.“

„Metropolis? To je ten film o tom velkém městě, kde dělníci žijí namačkáni pod zemí a bohatí na povrchu,“ ujišťovala se Katharina. „Jsou od sebe přísně oddělení.“

„Přesně tak. Prý je to úžasný spektákl.“

„Takže něco pro nás.“

„Údajně ho několikrát zkrátili. Bylo by opravdu zajímavé udělat si o něm vlastní obrázek.“ Lola položila Katharině ruku na rameno. „Když už jednou sama od sebe navrhuješ něco pro pobavení, určitě neodmítnu. Zeptáme se Evy a Zary, jestli by měly čas a chuť. Už dlouho jsme nikde nebyly ve čtyřech.“

Několik minut poté v ulici Jahnstrasse

Stále hustě sněžilo, když dívky krátce po půl jedenácté dorazily do Jahnstrasse a v dobré náladě vystoupily z taxíku. Katharina zaplatila a Lola mezitím už spěchala k domovním dveřím.

„Lolo, Katharino!“

Pronikavý hlas Katharinu přimrazil. „Počkejte chvilku,“ požádala řidiče.

Otočila se a spatřila Zaru stát vedle Loly.

„Co se stalo?“ zavolala na ni.

„Já… potřebujeme pomoc!“ Zara sotva popadala dech.

„Něco se stalo s Evou!“ vytušila Lola. Vyndala klíč ze dveří. „Musíme do Bogenhausenu!“

„Mohl byste nás odvézt do ulice Marie Theresie?“ zeptala se Katharina řidiče, který čekal na místě.

„To bych moh’,“ odpověděl řidič širokým mnichovským dialektem. „Ale bude to za dvě marky dvacet. Noční tarif, aby bylo jasno.“

„Pojďte,“ pokynula Katharina kamarádkám. „Doveze nás do Bogenhausenu.“

Lola postrčila Zaru na zadní sedadlo. Zara měla po dědečkovi africké kořeny a znala se s Evou a Lolou z Akademie. Vedle své práce v dětském útulku si tu přivydělávala jako modelka.

Dveře auta zaklaply a řidič se rozjel ostrým obloukem. „Heršoft práce, to je ale svinský počasí!“

„Co je s Evou?“ chtěla vědět Katharina.

„Hrozně krvácí a nechce mi říct, co se stalo.“ Zara byla promoklá na kůži. „Mám strach, že vykrvácí!“

„Měla nehodu?“

„Ne. Ona… jde to z ní tam dole, strašně moc krve!“

4. KAPITOLA

Bogenhausen, farní kostel sv. Jiří,
přibližně v tutéž dobu

Thomas von Bogen zavřel oči, nechal proudit vzduch do svého saxofonu a poslouchal, jak se nástroj rozechvívá, aby vyloudil jímavou melodii Bachovy Air. Syté, sametové tóny druhé věty suity Johanna Sebastiana Bacha se vznesly do chrámové lodi, spojily se se zvukem Friederových varhan, prolétly kolem nástěnných maleb, vystoupaly k bohatě zdobenému sloupovému oltáři, minuly zlacené štuky a vracely se zpět k oběma hudebníkům na freskami zdobené empoře.

Modlitba hudbou.

Byl to Tomův způsob, jak se vyrovnat s bolestí v srdci, jak se smířit se vzpomínkami, které ho nepřestávaly mučit. S myšlenkami na den, kdy držel v náruči svou předčasně narozenou dcerku, sledoval její první a zároveň poslední záchvěvy dechu a v zoufalém pláči se s ní loučil. Na nepochopitelnou nevěru své ženy, skličující rozvod, konec snu o šťastné rodině. Na příval traumatických zážitků, které se přes něj převalily v letech Velké války.

Především mu ale hudba pomáhala zmírnit pocit vlastní viny. Jak to, že jako budoucí lékař nedokázal zachránit vlastní dítě? Nebylo jeho povinností postavit se proti té nesmyslné válce místo toho, aby ji hájil? Neměl hned na počátku odhalit propagandu, která vydávala boj za existenční nutnost, zatímco jeho skutečnými pohnutkami byly imperialistické zájmy nenasytných velmocí? Nezaplašil své první pochybnosti, místo aby se s nimi čestně vypořádal?

Až těžká plicní choroba ho donutila změnit myšlení. Ale ani potom nevystoupil hrdinně se svým přesvědčením, nýbrž se stáhl na své venkovské sídlo u jezera Chiemsee, aby se plně zotavil.

V polních lazaretech, v zápase o život zraněných a zmrzačených vojáků se přel s Bohem, a když se konečně vrátil domů, ztratil víru docela. Přesto ho to sem táhlo. Tady nacházel útěchu při muzicírování v chladném vzduchu naplněném těžkou vůní kadidla. Tady, v bogenhausenském farním kostele, byl kdysi pokřtěn a tady se rozhodl, že bude své schopnosti chirurga nabízet nejen zámožným pacientům své soukromé ordinace, ale i těm, kteří stojí na okraji společnosti.

Poslední tón dozněl.

Tom vyndal nástroj a zhluboka se nadechl. Slyšel, jak Frieder zasouvá rejstříky, a otevřel oči.

Frieder si odkašlal a zaklapl noty. „Měli bychom tu a tam hrát na mši. Promluvím s farářem.“ Frieder byl místní varhaník a Tomův nejlepší přítel.

„Raději ne. Nehledě na to, že žádný farář v Bavorsku by na mši nestrpěl tak profánní nástroj, jako je saxofon.“ Tom otevřel pouzdro. „Když hrajeme v baru k tanci, je to něco jiného. Bavíme se společně s hosty. Ale tohle tady, to mi jde pod kůži. To nemůžu s nikým sdílet, chápeš to?“

Frieder slezl z lavice u varhan a vzal si z hromady not na stolku knihu liturgických písní. „Pro mě osobně by bylo potěšením hrát pro ostatní. A veřejně pro Pána Boha. Ale vím, že ty to máš jinak.“ Mrkl na Toma. „Zítra každopádně rozvibrujeme stěny v Simplu.“

„Jednoho dne budou lidi s úžasem naslouchat koncertu varhan se saxofonem, uvidíš,“ prorokoval Frieder a posadil se zpět za varhany.

„Budeš ještě hrát?“ zeptal se Tom. Sundal z nástroje hubičku a otřel ji měkkým hadříkem dosucha.

Obrátil se k dvoukřídlým proskleným dveřím své ordinace.