Přeložila Michaela Melišíková

A THIMBLE FOR CHRISTMAS

Copyright © Dilly Court, 2023

All rights reserved.

Translation © Michaela Melišíková, 2024

ISBN 978-80-249-5690-9

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Pro mého novorozeného pravnuka Rileyho Muggeridge

Kapitola první

Long Acre, Londýn, prosinec 1875

Sněžilo tak hustě, že Amelia sotva dohlédla na domy na protější straně úzké ulice. Velké vločky vířily v ledovém baletu, některé se lepily na okenní tabule jako jemná pírka, aby se vzápětí stočily a zmizely, jako když kouzelník mávne svou hůlkou. Zanedlouho se začne stmívat a Amelia napínala zrak, aby trochu viděla na ulici dole. Jejího otce, doktora Harolda Suttona, brzy ráno povolali kvůli naléhavému případu, ovšem teď už měl být dávno doma. Od doby, kdy před deseti lety tehdy jedenáctileté Amelii zemřela matka, se dívka snažila o svého otce, obětavého lékaře, pro něhož byli pacienti na prvním místě a vlastní blaho až na posledním, ze všech sil postarat.

Zachvěla se a vlněný šál si kolem útlých ramen přitáhla o něco těsněji. Právě rozdělala oheň v krbu a k třískám na podpal přiložila jen dvě skrovné hrudky uhlí, nicméně slabé plamínky tu velkou místnost s vysokým stropem a špatně těsnícími okny stačily sotva nějak prohřát. Starý mosazný uhlák téměř zel prázdnotou, a pokud otec dnes za svou námahu nedostane zaplaceno, nebudou mít dostatek peněz ani na jídlo, natož na topivo. Harold Sutton nebyl žádný podnikatel a často od svých chudších pacientů odmítal platbu přijmout. Peníze do manželství přinášela jeho choť, avšak s příspěvky, které pravidelně dostávala od rodiny, byl po jejím úmrtí rázem konec. Teprve nedávno si Amelia uvědomila, že bývali odkázáni téměř výhradně na matčin příjem. Její dědeček Nathaniel Norris, muž, který nashromáždil jmění dovozem indiga a velkého množství guana, je ve svém honosném domě v Albemarle Street nikdy nevídal rád. Nyní byly jeho dveře pro Amelii i jejího otce pevně zavřené.

Amelia si povzdechla. Nemělo smysl zabývat se minulostí. S dědečkem z matčiny strany nikdy blízký vztah neměla a raději by hladověla, než aby za ním šla s prosíkem o pomoc.

Odstoupila od okna a položila na trojnožku před krbem kastrol zčernalý od sazí. Včera uvařila polévku z pár kousků zeleniny zakoupených na trhu v Covent Garden a ze zelí, které spadlo z kárky a kolemjdoucí je rozšlapali. Několika lžícemi ječných krup zahustila poněkud nevábnou hmotu, jíž by velice prospěl přídavek masa nebo třeba jen kostí, ovšem řezník se s ní přestal přátelit. Velký dluh, který mu nebyla schopna splatit, pošramotil jejich vztahy natolik, že ji považoval za nevítaného zákazníka. Stejné to bylo i v obchodě s potravinami. Nicméně přízeň mlékaře se jí podařilo zachovat, jelikož mu ošetřila ošklivou ránu, kterou utrpěl při krájení čedaru. S žádostí o pomoc kvůli drobným zraněním a obtížím je vlastně lidé navštěvovali poměrně často. Amelia se za nepatrný poplatek ráda podělila o své praktické znalosti medicíny, ačkoliv za to povětšinou dostala jen trošku čaje nebo cukru, šálek mléka nebo pár kousků slaniny.

Každou minutou se víc a víc stmívalo a lampář zahájil své tradiční obchůzky. Plynové lampy na chodníku pod okny dodávaly místnosti přívětivou záři, avšak neposkytovaly dostatek světla, aby bylo pořádně vidět. Nakonec vzala Amelia ze staré sklenice od marmelády na krbové poličce dřívko a zapálila poslední svíčku. Do žhavých uhlíků přidala ještě jeden kousek uhlí a zamíchala hustou polévku, přestože ta zůstávala zarputile studená a bez chuti. Vzala do ruky pár otcových ponožek, které se pokoušela zalátat, ale jelikož šlo už o jejich několikátou opravu, rozeznat ve špatném světle tak drobné stehy bylo takřka nemožné. Odjakživa ráda šila a vlastní oblečení si vyráběla nejen z nutnosti, nýbrž i proto, že ji bavilo vytvářet něco takříkajíc z ničeho. Odložila ponožky stranou a vstala. Pokud se otec během následujících pěti nebo deseti minut nevrátí, Amelia se odváží vyjít do sněhové vánice a vydá se ho hledat. Možná na Oxford Street došlo k nějaké nehodě, což na silnici plné nejrůznějších koňských spřežení, nákladních vozů a neopatrných chodců nebylo nic neobvyklého.

Malé mosazné hodiny na krbové římse nemilosrdně odbíjely. Teprve nedávno je získali zpět ze zastavárny. Amelia si jich velmi považovala, patřívaly totiž její matce. Kdysi žili v domě plném krásných věcí, které její matka milovala, jenomže dům i nábytek vlastnila rodina Norrisových. Otec doufal, že tam budou moci zůstat, alespoň dokud se Amelia nevdá a nenajde si vlastní místo k životu, nicméně Nathaniel Norris byl tvrdý muž. Z předčasného skonu své dcery vinil jejího manžela a žádné vysvětlování z Haroldovy strany jeho srdce neobměkčilo. Amelia byla tedy nucena i s otcem tolik milovaný dům opustit a všechny cennosti postupně prodat buď v zastavárně, nebo v dražbě. Domov teď pro ně představovala místnost sloužící jako obývací pokoj a dvě malé stísněné ložnice ve třetím patře řadového městského domu v Long Acre, nedaleko trhu Covent Garden.

Amelia se právě chystala sejmout plášť z věšáku za dveřmi, když uslyšela, jak se na venkovní dlažbě rozléhají těžké kroky. Spěchala otevřít dveře a spatřila otce, připomínajícího sněhuláka, jak unaveně dusá po těch několika posledních schodech. Když si sundal cylindr a zatřásl jím, odpadly z něj rampouchy.

„Jste v pořádku, tatínku?“ zeptala se ho znepokojeně. „Začínala jsem se o vás strachovat.“

„Byl to velmi těžký porod. Myslel jsem, že ztratím matku i dítě, ale nakonec se podařilo je zachránit.“

„Zachránil jste je? To je úžasné. Skvělá práce, tatínku. Pojďte se dovnitř ohřát.“

Amelia mu přidržela dveře, aby mohl projít, a jakmile byl bezpečně uvnitř, zase je rychle zavřela. Bylo tu o něco tepleji než na úzkém schodišti, kde nepřestávala strašidelně skučet meluzína, což působilo rušivě obzvlášť v noci. Amelia pomohla otci vysvléct se z kabátu, který přehodila přes opěradlo židle u krbu, byť jen s malou nadějí, že přes noc uschne.

„Jsem ráda, že to byl úspěšný porod, tatínku.“ Zaváhala. Mluvit v takovou chvíli o penězích jí připadalo nepatřičné, ostatně tvář jejího otce byla sinalá únavou. Nájemné však zaplatit museli, a navíc zoufale potřebovali uhlí a svíčky. „Ale dostal jste zaplaceno?“ dodala znepokojeně.

Harold se chopil svého kabátu a vytáhl z kapsy poněkud otlačený bochník. „Nemohl jsem si říct o peníze, drahoušku. Chudák ženská má osm dětí a všechny se dožadovaly jídla. Jejich otec pracuje v pekárně a slíbil nám za to chleba na měsíc zdarma.“

Vypadal tak vyčerpaně a sklíčeně, že Amelia neměla to srdce mu vyčinit. Vzala si od něj chléb a položila ho na stůl. „Večeře bude za chvilku, tatínku.“

„Mrzí mě, že jsem tě zase zklamal, Amelie.“ Harold se sesunul na židli u krbu. „Měl jsem trvat na zaplacení, ale ta rodina má už tak problémů víc než dost.“

„Nemějte strach, tatínku. Však to nějak zvládneme.“ Amelia si klekla a pomohla mu zout boty. Potlačila zděšení. „Teče vám do bot, tatínku. Máte úplně promočené ponožky.“

„Nedělej si starosti, drahá. Nic mi není.“

„Ale bude, jestli se nachladíte.“ Amelia ignorovala otcovy protesty, stáhla mu ponožky a pověsila je na krbovou římsu. Navzdory vážnosti situace se musela přemáhat, aby se nerozesmála. „Vypadá to, jako bychom čekali, až se komínem spustí Otec Vánoc a naplní vám ponožky oříšky a pomeranči.“

Harold se unaveně usmál. „Na tebe se můžu spolehnout, že i v bezútěšné situaci najdeš důvod se smát, drahá. Kéž bych měl tvou povahu. Tolik se podobáš své mamince. Máš její krásné modré oči a havraní vlasy. Kamkoliv jsme přišli, všichni se za ní otáčeli.“

Amelia se zvedla a ustaraně svraštila obočí. Odhrnula si pramen vlasů, který jí vyklouzl z drdolu na zátylku. „Víte, tatínku, nerada vás s tím obtěžuji, ale zoufale potřebujeme peníze. Chápu, že máte velkorysého ducha, ale tím, že své služby poskytujete takřka zadarmo, nás vystavujete riziku, že nás vyhodí z domu, pokud nebudeme schopni zaplatit nájemné za příští měsíc. Už takhle žijeme z ruky do úst.“

„Já vím a velmi se stydím za to, že jsem tě přivedl do této politováníhodné situace. Jenže lidé v okolí jsou bohužel ještě chudší než my. Nemám peníze na to, abych se usadil v bohatší čtvrti, a i kdybych je měl, stejně by mě to táhlo k péči o nemocné a potřebné.“

Amelia si povzdechla a natáhla se, aby vzala jednu z jeho studených dlaní do svých. „Já vím, tatínku. Ale ty peníze někde sehnat musíme. Možná bych měla zajít za dědečkem Norrisem a požádat ho o pomoc.“

„To ne!“ Harold jí ruku vytrhl. „Nedovolím ti, abys za tím člověkem šla s prosíkem, Amelie. Zakazuji ti to.“

„Dobrá, tatínku.“ Amelia si povzdechla. Takhle to bylo pokaždé: její otec se jako obvykle vyhýbal pravdě a ona opět neměla to srdce tlačit na pilu. „Prosím, netrapte se. Já něco vymyslím, ale teď se pojďte najíst.“

„Je mi líto, drahá, ale nemám hlad. Musím se vyspat.“ Harold se se zjevnými obtížemi zvedl ze židle. „Kdyby mě někdo potřeboval, tak mě vzbuď.“ Pomalu přešel po holých prknech do pokoje, kde spával na úzké železné posteli s matrací vyplněnou zbytkovou vlnou.

Když zavřel dveře, závan studeného vzduchu teplotu v obývacím pokoji ještě více snížil.

Amelia položila otcovy boty na krb v marné naději, že do rána také vyschnou. V žaludku jí kručelo a připomínalo, že od krajíce starého chleba k snídani nic nejedla. Zamíchala polévku a pozvedla lžíci ke rtům. Byla vlažná, ale chuťově ucházející, a ona měla příliš velký hlad na to, aby čekala, až ji slabé plameny ještě trochu ohřejí. Nalila si polévku do misky a šla se usadit ke stolu. Alespoň chléb byl čerstvý, i když neměl žádnou velkou kůrku, a tak si jeden krajíc ukrojila. Kdysi bývala na stole v pěkné porcelánové misce položená zlatavá hrudka čerstvého másla, ale to už patřilo do dávné minulosti.

Jídlo sice chutí příliš neoplývalo, nicméně zahřálo a zasytilo. Umyla talíř a lžíci v kbelíku s vodou, který si během odpoledne do třetího patra vynesla. Pumpa a latrína stály na zadním dvorku. Aby se k nim dostala, musela by se prodírat sněhem, a to ji bůhvíjak nelákalo, zvlášť za tmy. Nemohla teď dělat nic jiného než se snažit zabavit, dokud nebude čas jít spát, a tak se usadila ke stolu s jedinou otcovou lékařskou knihou, která mu zůstala.

Posunula svícen blíž a otevřela knihu na místě označeném přetrženou tkaničkou. Přeložený list papíru se otevřel a odhalil část její nejnovějšího náčrtu. Navrhování krásných šatů jí dávalo pocit, že je součástí okolního světa, ale v mihotavém světle svíčky, která co nevidět dohoří, se tomu tak nezdálo. Ohýnek se postupně proměnil v popel a v místnosti byla taková zima, že Amelia věděla, že jí nezbývá nic jiného než se jít zahřát do postele.

Chystala se svíčku sfouknout, když vtom zaslechla kroky na schodech, ačkoliv to samo o sobě nebylo nic neobvyklého. Nad jejich patrem se nacházelo ještě jedno a také podkroví, věčně obývané zástupem lidí, z nichž mnozí se dostali do křížku se zákonem. Bylo lepší se nevyptávat.

Před jejími dveřmi se však kroky zastavily a někdo zaklepal.

„Pane doktore, jste tam? Potřebujeme vás.“

Amelia spěchala otevřít. Na schodišti bez oken byla tma, ale poznala, že neznámým hostem je dítě, tolik zachumlané proti chladu, až nedokázala říct, jestli je to dívka, nebo chlapec. „Copak chceš?“

„Je tam doktor, slečno?“

„Momentálně nemůže přijít. Copak se stalo?“

„Jde o malého Percyho, slečno. Nemůže dýchat. Bojím se, že umírá.“

„Kde bydlíš?“ Amelia svého otce na cestách často doprovázela. Viděla děti, které trpěly různými nemocemi, včetně černého kašle a záškrtu, a věděla, jak by tatínek za takových okolností postupoval.

„Kousek odsud, slečno. Já tam pana doktora zavedu.“

„Jsem jeho pomocnice,“ prohlásila Amelia pevně. „Půjdu s tebou, a pokud poznám, že se jedná o něco vážného, doběhnu pro pana doktora sama.“ Z věšáku sebrala svůj tlustý plášť a přitáhla si ho kolem ramen. Pak popadla otcovu lékařskou brašnu a následovala dítě po schodech dolů ke vchodu do přízemí. Když Amelia otevřela dveře, přivítal je poryv ledového vzduchu, a poté co vyšly na chodník, strhla se kolem ní i malého děvčátka sněhová vánice.

„Raději se mě drž za ruku. Nesmíme se rozdělit, jinak Percymu nepomůžu. Jak se vlastně jmenuješ?“

Dětská tvářička vypadala v rozptýleném světle plynové lampy skleslá a bledá. „Já jsem Betsy, slečno. Betsy Simmsová. Prosím, pospěšte si.“

„Veď mě, Betsy.“

Amelia se nechala děvčátkem vést po kluzkém chodníku směrem k Bow Street. Cesta trvala dvakrát déle než obvykle, i když k Betsyinu domu to nebylo daleko. S každým krokem měla Amelia pocit, že uklouzla nejméně o dva kroky vzad, ale nakonec došly k vysokému, úzkému obydlí nedaleko budovy soudu. Byl to dům mnohem větší a proporčně lépe řešený, než v jakém by podle Ameliina očekávání bydlela rodina, která, soudě podle Betsyina vzhledu, těžce živořila. Nyní však nebyla vhodná doba na kladení otázek. Betsy došla k postranním dveřím, otevřela je, vklouzla dovnitř a pokynula Amelii, aby ji následovala.

Chodba byla tmavá a úzká, ale Betsy to tam dobře znala, a tak proběhla kolem několika zavřených dveří, až otevřela jedny v zadní části budovy. Zřejmě se teď nacházely v části pro služebnictvo, což by vysvětlovalo, jak se tak chudé dítě ocitlo v relativně zámožné čtvrti. Amelia ji následovala do kuchyně, kde v grafitových kamnech jasně plál oheň. U stropu visely řady měděných hrnců a pánví spolu se svazky sušených bylinek, jejichž vůně dotvářela lákavé aroma z pánve, která chladla po straně sporáku.

„Tudy,“ vykřikla rozrušeně Betsy a běžela otevřít dveře na druhé straně místnosti.

Zvuk dětského kašle Amelii připomněl, proč sem přišly, a následovala Betsy do pokoje, který vypadal jako rodinná ložnice. Vyhublá žena chovala v náručí batole. Když vzhlédla, po tvářích jí kanuly slzy, ale jakmile uviděla Amelii, rty se jí zachvěly.

„Potřebujeme doktora, ne vás, slečno.“

„Doktor Sutton nemohl přijít, ale jsem tu já, abych vám pomohla, paní Simmsová.“

„Percy je na smrt chorý. Bojím se, že o něj přijdu, jako jsem vloni přišla o jeho staršího bratra kvůli choleře.“

Amelia otevřela otcovu lékařskou brašnu. V minulosti viděla, jak podobné případy ošetřoval, a věděla přesně, co má dělat, nebo v to alespoň doufala a modlila se. Vytáhla malou lahvičku.

„Toto je kafrový olej. Potřeme mu trochu hrudníček, pomůže mu to dýchat. Smím?“ Amelia šla převzít dítě od jeho matky. „Budu velmi jemná.“

Paní Simmsová jí neochotně dovolila, aby malého chlapce, který se snažil popadnout dech, pochovala. Amelia mu odhrnula flanelový nátělník a velmi jemně mu potřela hrudník kafrovým olejem. Téměř okamžitě se mu dech trochu zklidnil a matka ho vytrhla Amelii z náruče.

„Díky, slečno. Takhle dobře mu nebylo celý den.“

Amelia znovu sáhla do brašny a vytáhla dvě malé lahvičky.

„Co to je?“ zeptala se paní Simmsová podezřívavě. „Nejedná se o nějaký šarlatánský dryák, viďte?“

„Je to košenila a vinný kámen.“ Amelia se obrátila k Betsy. „Viděla jsem, že na kamnech stál kotlík. Naliješ mi do velkého hrnku horkou vodu?“

„Udělej, co slečna říká, Betsy,“ přikázala jí naléhavě matka. „Zkusím cokoliv, abych Percyho před touhle hroznou nemocí zachránila.“

„A trochu cukru, jestli máš,“ dodala Amelia a zvýšila hlas, jelikož Betsy už odběhla do kuchyně. Za chvíli přispěchala zpátky.

„Tady je hrnek vody, slečno.“ Betsy jí ho vložila do rukou. „A ždibec cukru, ten ale patří pánovi, který počítá, kolik se spotřebuje.“

„Je to pravda, paní Simmsová?“ zeptala se Amelia nevěřícně. „Vy si nesmíte dát trochu cukru do čaje?“

„Ne, slečno. Pán je velmi přísný. Všechno si kontroluje.“

Amelia zavrtěla hlavou, ale při míchání léku si ponechala myšlenky pro sebe. Výsledkem byla krásná růžová barva, kterou Betsy obdivovala, avšak matka si ji měřila trochu podezřívavě.

„Pořád mě to zcela nepřesvědčilo, slečno. K čemu to bude dobré?“

„Tohle je osvědčený lék, paní Simmsová. Až směs vychladne, podávejte ji Percymu čtyřikrát denně po lžičce. Spolu s kafrovým olejem by to mělo zabrat.“

„Nevím, jak vám mám poděkovat, ale nemohu vám zaplatit dřív než na konci čtvrtletí, kdy dostanu výplatu.“ Ženiny modré oči se zalily slzami. „Betsy vás neměla žádat o pomoc.“

Amelia se rozhlédla po spoře zařízeném pokoji s jedinou postelí u vzdálené stěny. Bylo zřejmé, že rodinka jí a spí v jedné místnosti, která byla špatně větraná jediným malým oknem zasazeným vysoko ve zdi. Všechny výpary z kuchyně v tomto prostoru volně cirkulovaly a strop i stěny pokrývaly skvrny od vlhka a plísně.

„To je v pořádku, paní Simmsová,“ ujistila ji Amelia tiše. „Počkejte, až se Percy uzdraví. Peníze budete potřebovat na to, abyste mu koupila něco výživného k jídlu.“ Přistihla se, že opakuje slova, která slyšela říkat svého otce pacientům, již si nemohli dovolit zaplatit mu za jeho služby, a věděla, že by jí to schválil. Nicméně takový přístup jim nepomůže zaplatit nájem a nakoupit to, co k životu potřebovali. „Teď už půjdu, ale zítra ráno se tu zase zastavím. Kdyby se Percymu přitížilo, mohu vám jen doporučit, abyste ho odvezla do nemocnice.“

„Děkujeme, slečno,“ ozvala se Betsy s úsměvem. „Vedla jste si dobře.“

„Děkuji, Betsy. To jsou milá slova. Doufám, že se Percy brzy uzdraví.“ Amelia položila lahvičky na komodu. „Vy víte, jak je používat, paní Simmsová, tak vám je tu nechám.“

„Ale já za ně nemohu zaplatit, slečno.“

Amelia se s úsměvem ohlédla přes rameno. „Důležitější je, aby se váš chlapeček uzdravil, paní Simmsová. Nemusíte platit.“ Přešla po dlážděné podlaze a chystala se odejít z kuchyně, když se otevřely dveře a ona se ocitla tváří v tvář velkému muži se zarudlou pletí a nesmlouvavým podmračeným výrazem.

„Co vy jste zač, krucinál?“

„Jsem doktorova dcera, pane. To vám patří tento dům?“

„Jmenuji se Jasper Cook. Ne že by vám do toho něco bylo, slečno. Proč jste tady a strkáte nos do cizích věcí?“

„Ve vašem domě žije v naprosto nevyhovujících podmínkách velmi nemocné dítě, pane Cooku.“

„Měla byste se naučit hledět si svého, slečno. Vypadněte a už se nevracejte.“ Cook se zamračil na Betsy. „Tohle je jistě tvoje práce, ty malá potvoro. Jestli tě budu muset ještě jednou pokárat, vyhodím tě na ulici i s tvou matkou a tím uřvaným spratkem.“

„Ona za to nemůže,“ vyhrkla Amelia rozzlobeně. „Přišla si ke mně pro pomoc.“

„Kdo se vás ptal na váš názor? Vypadněte, než zavolám strážníka a nechám vás zatknout za vniknutí na cizí pozemek.“

„Dobře,“ odvětila Amelia neochotně. „Už jdu.“ Otočila se a povzbudivě se na Betsy usmála. „Kdybys mě potřebovala, víš, kde mě najdeš.“

„Ven!“ Cook se k Amelii o krok přiblížil a pohrozil jí pěstí.

Viděla na něm, že to myslí vážně, a tak utekla. Když však dorazila do bezpečí domova, pocítila výčitky svědomí. Pomáhala a radila zadarmo, a tím vyčerpala otcovy skromné zásoby léků. Tolikrát mu spílala, že dělá přesně totéž, a teď byli ještě chudší než předtím. Kromě toho měla šaty celé promočené od tajícího sněhu a do bot jí teklo. Svlékla se a pověsila vlhké oblečení přes opěradla dvou židlí v obývacím pokoji. A přestože bylo ještě docela brzy, Amelia věděla, že v posteli jí bude tepleji. Jestli se jí podaří usnout, to už byla jiná věc. Stále slyšela, jak se malý Percy snaží popadnout dech, a ještě dlouho měla před očima zoufalý pohled jeho matky. Odešla do svého malého pokoje, jen o málo většího než skříň, schoulila se na přistýlce a obnošenou přikrývku si přitáhla až po bradu.

Druhý den ráno se Amelia probudila brzy. Ještě byla tma, ale sníh už se usadil a vytvořil na střechách a chodnících, kde ho chodci ještě nestačili rozšlapat do břečky, čistě bílou pokrývku. Svrchní oděv, který si oblékla předchozího večera, byl stále velmi mokrý, a tak jí nezbývalo nic jiného než si vzít černou vlněnou sukni, kterou obvykle nosívala jen v neděli. Bílá halenka jí naštěstí přes noc uschla, ale boty měla stále vlhké. Přesto si je obula, protože věděla, že bude muset vyjít ven, ať už je vrstva sněhu jakkoliv hluboká. Ve spíži nebylo k jídlu nic než kůrka chleba a ve škopku zbyly jen jeden nebo dva kousky uhlí. Podívala se na mosazné hodiny na krbové římse a povzdechla si. Maminka ty krásné malé hodiny se smaltovanými růžemi na ciferníku milovala, nicméně byly tím jediným, co se momentálně dalo odnést do zastavárny. Tentokrát však pochybovala, že se jí ve stanovené lhůtě podaří dát dohromady požadovanou částku, aby je mohla vykoupit. Vědomí, že o ně přijde, jí dralo srdce, ale závisela na tom jejich existence.

Nasadila si svůj nejlepší čepec, kolem ramen si omotala šátek a vydala se do zastavárny o pár ulic dál.

Výsledek byl zklamáním. Zastavárník Scoggins neměl dobrou náladu a nabídl jí za hodiny tak nízkou cenu, že by jim vystačila nanejvýš několik dní. Amelia však byla nucena tu směšnou částku přijmout. Odešla z ušmudlaného obchodu a snažila se smířit s jediným zřejmým řešením jejich problémů. Hledělo jí přímo do tváře, přestože věděla, že je to to poslední, co by si otec přál. Ale buď vezme věci do vlastních rukou, nebo skončí v chudobinci. Harold byl sice chytrý muž a oddaný lékař, ale o podnikání nic nevěděl. Nedal jí na výběr.

Amelia si přivolala projíždějící drožku. „Albemarle Street, prosím.“

Kapitola druhá

Drožka byla čirou extravagancí, ale také nutností. Jít pěšky celou cestu z Long Acre na Albemarle Street v tak nepříznivých povětrnostních podmínkách by bylo šílenství, ačkoliv za cestu Amelia zaplatila většinu z peněz, které dostala v zastavárně. Opřela se do polstrovaného sedadla a pozorovala za jízdy známé i později nepříliš povědomé ulice, jimiž projížděli. Teprve když se přiblížili k dědečkovu impozantnímu sídlu, začala Amelia pochybovat. Otec by se rozzuřil a také by ho taková zrada vůči jeho zásadám ranila, nicméně hledět si tak nekompromisní etiky jim neumožní pořádně se najíst ani zaplatit nájem.

Amelia se zadívala na své ruce, pevně sevřené v klíně, a všimla si, že má v rukavicích díry. Stáhla si je a zastrčila do malého váčku. Během několika minut jí však prsty začaly omrzat. Přemýšlela, co má dělat, když vtom drožkář zastavil před domem jejího dědečka a otevřel poklop ve střeše.

„Dělá to šest pencí, slečno.“

Zaplatila a dveře se otevřely, aby mohla vystoupit. Překročila kluzký chodník, zvedla lesklé mosazné klepadlo se lví hlavou a s hlasitým žuchnutím ho nechala klesnout. Se zatajeným dechem čekala a sbírala poslední zbytky odvahy, které měla. I v těch nejlepších dnech se dědeček Norris jevil jako hrozivě vyhlížející člověk a ona se mu teď měla vydat na milost. Byl Štědrý večer a období dobré vůle, přesto byla v pokušení otočit se a spěchat pryč, když se otevřely dveře a majordomus Hobbs na ni pohlédl s kamenným výrazem, který si nacvičoval už řadu let.

„Dobré ráno, Hobbsi,“ pozdravila ho Amelia a přinutila se k úsměvu. „Je dědeček doma?“

„Račte dál, slečno Amelie. Počkejte tady, já se půjdu podívat, jestli přijímá návštěvy.“

Nesouhlasným pohledem přejel dívčino oblečení. Dál už nic neřekl, ale zřejmě se dovtípil, proč přišla do domu bez pozvání a tak časně zrána. Teď už nebylo cesty zpět, překročila tedy práh. Dřevem obložená předsíň jí byla díky četným návštěvám, které tu s matkou absolvovala, dobře známá a nic se na ní nezměnilo. Květiny ve stříbrných džbánech byly samozřejmě čerstvé, bezpochyby je přivezli z vyhřívaného skleníku jednoho venkovského sídla, které její dědeček koupil po nějaké obzvlášť výnosné plavbě. Olejomalby na stěnách byly pořízeny v aukcích, ale nezasvěcený by je mohl považovat za obrazy slavných předků rodiny Norrisových. Amelia si byla dobře vědoma, že předci z matčiny strany působili jako dělníci a zahradníci na statcích, ovšem dědeček jejich skromné začátky překonal. Byl úspěšným obchodníkem a staral se o to, aby to každý dobře věděl.

Hobbs se znovu objevil a kráčel k ní rozvážným krokem. „Pan Norris vás teď přijme, slečno Amelie. Najdete ho v jeho pracovně.“

„Děkuji, Hobbsi. Cestu tam znám.“

Amelia přešla po černobílé mramorové podlaze. Ve šťastnějších dobách, kdy byly s matkou vítanými návštěvnicemi, jako děvče vždy šlapala po bílých dlaždicích a dávala si pozor, aby nestoupla na ty černé, protože se bála, že by na ni ze stínu mohli vyskočit medvědi. Ne že by někde mimo zoologickou zahradu viděla medvěda, ale i maminka se k této její hře často přidávala, přidržovala si sukně, a když doskočila na špatnou barvu, chichotala se jako dítě. V té dávné minulosti působil dům teplejším a přívětivějším dojmem, nebo to tak Amelii pouze připadalo? Jako by teď v každém stinném koutě číhalo cosi zlověstného a uvnitř se zdálo být chladněji než v hustě zasněženém světě venku. Amelia se třásla zimou, nicméně díky racionálnímu uvažování přičítala svůj bídný stav hladu. Zastavila se před dveřmi pracovny, zhluboka se nadechla a zaklepala.

„Vstupte.“

Amelia otevřela a vešla dovnitř. Místnost se od jejího dětství změnila jen málo. Dubové obložení na stěnách částečně zakrývaly obrazy z Vysočiny s majestátními výjevy loveckých scén nebo stejně módním vyobrazením lovného ptactva, zajíců a králíků, umělecky naaranžovaných na špalku, jako by čekali na příchod kuchaře, který je rovnou vhodí do hrnce. Ačkoliv se ji maminka snažila přesvědčit, že ti ptáci a zvířata jen spí, Amelia už jako malá tušila, že to říká jen proto, aby ji uklidnila. Odtrhla zrak od pohoršujícího uměleckého díla a věnovala dědečkovi klidný pohled.

„Dobré ráno, dědečku.“

„Kolik chceš, Amelie? Nebudeme chodit kolem horké kaše. Vím, že bys sem nešla, kdybys nebyla v zoufalé situaci. Stačí se na tebe podívat a vím, že se věci nevyvíjejí dobře.“

„Ano, dědečku. Máte samozřejmě pravdu. Nemám jinou omluvu než tu, že jsme příbuzní, a kvůli mé ubohé drahé mamince…“

Nathaniel zvedl ruku a šedé obočí se mu nad kořenem římského nosu svraštilo. „Netahej do toho jméno své matky, Amelie. Varoval jsem ji, co se stane, když si vezme muže, který upřednostňuje dobročinnost před rodinou a řídí se Hippokratovou přísahou, jako by to bylo náboženství.“

„Můj otec je dobrý člověk, dědečku. Vynikající lékař, ale špatný obchodník. Máte pravdu. Zoufale potřebujeme pomoc a já jsem nevěděla, kam jinam se obrátit.“

„Alespoň jsi upřímná.“ Nathaniel se opřel v křesle a zamyšleně si ji prohlížel. „Takhle to dál nejde, Amelie. Jsi teď mladá žena, ne dítě. Chceš snad do konce života žít ve stoce? Už od začátku jsem si dokázal představit, jak tohle dopadne.“

„Tatínek pomáhá těm, kteří to nejvíce potřebují. To je jistě správná věc?“

„Není správná, pokud nechává své jediné dítě žebrat o obživu. Podívej se na sebe do zrcadla, Amelie. Vypadáš zanedbaně a ošuntěle. Který muž se zdravým rozumem by si tě vybral za manželku? Nebo se hodláš stát starou pannou ve službách sobce?“

Amelia zavrtěla hlavou. „Věděla jsem, že byla chyba sem chodit. Omlouvám se, že jsem vás obtěžovala, dědečku. Teď odejdu a už nikdy se nevrátím.“

„Ne! Počkej. Ještě jsem neskončil, Amelie. Posaď se na chvíli, prosím.“

Z nedostatku jídla se cítila trochu malátná, a tak s úlevou dosedla na polstrované kožené křeslo naproti dědečkovu stolu. „Co mi ještě chcete povědět?“

„Možná jsem na stará kolena vyměkl, ale svou dceru jsem miloval a jen kvůli ní jsem ochoten dát tvému otci šanci, aby se polepšil.“ Jelikož se Amelia chystala protestovat, gestem ruky ji umlčel. „Jsi ochotná mě vyslechnout?“

„Ano, dědečku.“ Amelia se zachvěla, přestože v krbu jasně řeřavěly uhlíky. Přinutila se soustředit, ačkoliv jí v břiše bolestivě kručelo.

Nathaniel se zvedl ze židle a postavil se zády k ohni. „Vlastním manufakturu ve východním Londýně.“

„Nabízíte mi práci, dědečku? Velmi ráda bych si na živobytí vydělávala.“

„Jsi ale pracovitá a důvěryhodná, Amelie? Moc dobře tě neznám.“

„To ale není moje chyba, dědečku. Po maminčině tragické smrti jste se mnou a mým tatínkem nechtěl mít nic do činění.“

„To je pravda, a proto jsem ochoten dát ti šanci, aby ses osvědčila a uchránila svého ušlechtilého otce před bankrotem.“

„A co byste po mně chtěl, dědečku?“

„Jak jsem řekl, vlastním manufakturu v Nightingale Lane, blízko doků svaté Kateřiny. Zaměstnávám asi tucet žen, které šijí smuteční šaty pro velké obchodní domy, což je v textilním odvětví cesta budoucnosti. Trh s takovým zbožím za rozumnou cenu vzkvétá.“

„Jsem ochotná vyzkoušet cokoliv, ale o výrobě smutečních šatů nic nevím.“

„Budeš se učit za pochodu. Jsi bystrá mladá dáma a já z tebe cítím odhodlání zlepšit svůj životní úděl, což se ti nepodaří, pokud budeš nadále podporovat svého otce.“

„Zdá se to jako docela dlouhá cesta, abych ji absolvovala každý den, dědečku. Je tam nějaká možnost ubytování?“

„Dům vedoucího je v současné době prázdný. Člověka, který měl výrobu na starosti, jsem musel propustit, když jsem zjistil, že si na můj úkor plní vlastní kapsy. Dům je starý, velký a potřebuje řadu úprav, ale nabízím ti ho spolu s prací, přičemž nájemné po tobě chtít nebudu. Co říkáš, Amelie? Ano, nebo ne?“

Amelia se setkala s jeho upřeným pohledem a odhodlaně zvedla bradu. „I bez toho, abych ho viděla, říkám ano. Naše situace nemůže být horší než teď. Přijímám vaši nabídku, dědečku.“

V Nathanielových bleděmodrých očích se krátce mihl záblesk obdivu, než se otočil zpět ke stolu. Otevřel zásuvku, vytáhl velký svazek klíčů a položil jej na stůl.

„Dobrá tedy. Jmenuji tě vedoucí na zkušební dobu tří měsíců, což považuji za velmi velkorysé, vzhledem k tomu, že nemáš žádné zkušenosti.“

„Přijímám,“ prohlásila Amelia odhodlaně. „Co přesně budu muset udělat?“

„Můj asistent sem dorazí co nevidět. Zavede tě do výroby a ukáže ti, co a jak. Ví toho o vedení manufaktury víc než já.“

„Děkuji, dědečku.“

Nathaniel si ji pozorně prohlížel. „Vypadáš nějak vyhladověle. Snídala jsi?“

„Ne, dědečku, nesnídala.“

„A předpokládám, že vaše večeře byla dost skromná. Harold Sutton by se měl stydět.“ Když se Amelia chystala protestovat, zvedl dlaň. „Neobhajuj ho. Je škoda, že nevěnuje víc pozornosti péči o své jediné dítě, než aby ztrácel čas snahou zachránit ty beznadějné.“ Natáhl ruku a zazvonil na zvonek. „Než odejdeš, dostaneš něco k snědku. Nenech se zmýlit, Amelie. Nejsem laskavý. Jen potřebuji co nejlépe využít všech tvých talentů, které se v tobě možná ukrývají.“

Hobbs reagoval na zazvonění tak rychle, že Amelia pojala podezření, že čekal před dveřmi.

„Zvonil jste, pane?“

„Odveďte slečnu Suttonovou do jídelny, Hobbsi. Postarejte se, aby se pořádně nasnídala, a pošlete za mnou pana Marshe, jakmile dorazí.“

Hobbs naklonil hlavu. „Ano, pane. Pojďte prosím za mnou, slečno Suttonová.“

Amelii nezbývalo než dědečka uposlechnout a myšlenka na jídlo byla rozhodně více než lákavá. Spěchala za Hobbsem, který navzdory svému rozvážnému kroku zdolával chodby tak rychle, že musela téměř běžet, aby mu stačila.

Mírně zadýchaná se ocitla v jídelně. Uplynula už řada let, co byla hostem u stolu svých prarodičů, ale ani tady se to zjevně příliš nezměnilo. Příborník stále sténal pod tíhou stříbrného servírovacího nádobí a křišťálových karaf. Karmínové sametové závěsy byly stejné, i když mírně vybledlé kvůli létům vystavování slunečním paprskům. Perský koberec nejblíže k oknu vypadal taktéž vybledle. Amelia se to všechno snažila vstřebat, ale to už se objevila služebná, která nesla talíř s míchanými vajíčky a dvěma plátky křupavé slaniny. Další sluha přinesl stojan s topinkami a talíř s máslem, zatímco Hobbs naléval kávu ze stříbrné konvice.

Amelia zapomněla na všechno kromě potěšení z horkého, lahodného jídla a báječné kávy se smetanou a cukrem. Už dlouho se tak dobře nenajedla, ale když polkla poslední drobek, přepadl ji pocit viny. Otci nechala zbytky zvětralého bochníku, zatímco ona se nasnídala jako princezna.

Hobbs si odkašlal. „Pan Marsh čeká, aby vás odvedl do manufaktury, slečno Suttonová. Ledaže byste si dala ještě kávu nebo topinku?“

„Děkuji, Hobbsi. Bylo to výtečné. Prosím, poděkujte za mě kuchařce.“ Amelia vstala od stolu. „Jsem připravená.“

„Pan Marsh je v hale, slečno.“ Hobbs ji vedl, přestože by mohla jít sama i poslepu. Rozložení domu si dobře vybavovala. Téměř slyšela matčin smích, když si spolu hrávaly na schovávanou. Pořádaly se tu večírky s hudbou i tancem a tatínek byl v té době ještě pohledný mladý lékař v Londýnské královské nemocnici. Ale to vše bylo předtím, než kvůli zlomenému srdci a přepracovanosti předčasně zestárl.

„Slečna Suttonová? Moc mě těší.“

Amelia se náhle zarazila, vytržená ze zamyšlení. „Pan Marsh?“ Pohlédla do usměvavé tváře elegantně oblečeného mladého muže, kterému mohlo být tak pětadvacet nebo šestadvacet let. Měl laskavé hnědé oči lemované hustými řasami a tmavé vlasy se mu vlnily z vysokého čela. Amelia si ho okamžitě oblíbila a usmála se na něj.

„Ano, jsem Caleb Marsh. Váš dědeček mě požádal, abych vás odvedl do manufaktury. Podle mých informací nastupujete na místo vedoucí.“

Amelia v jeho hlase okamžitě vycítila nejistotu. „Vy s tím nesouhlasíte, pane?“

„Jistěže souhlasím. Respektuji úsudek pana Norrise.“

„Ale nejste přesvědčený o tom, že to zvládnu.“

„Dílnu jste ještě neviděla. Možná nakonec usoudíte, že to není místo pro vás.“

„Už jsem se rozhodla. Pokud vím, k zaměstnání náleží i dům.“

„Ano, náleží,“ pravil Caleb opatrně. „Uvidíte to a posoudíte sama, slečno Suttonová. Můžeme vyrazit hned, než se počasí zase zhorší? Obloha vypadá docela hrozivě. Určitě se nechceme dostat do další sněhové vánice.“

„Určitě. Jsem připravena a těším se, až uvidím, kde budu žít a pracovat.“

* * *

Drožkář je vysadil v ponuré ulici z jedné strany lemované skladišti a dílnami. Stáli před zdmi z červených cihel třikrát vyššími než průměrný člověk, které chránily doky před okolním světem. Silná vrstva sněhu zjemňovala ostré obrysy obchodních budov, ale zjevně to byla drsná oblast. Kolem ohnišť na rozích ulic se k sobě choulili nějací otrhanci, aby se uchránili před chladem. Možná to byli přístavní dělníci, kteří čekali, až jim ten den nabídnou práci. Ať už byl důvod jejich přítomnosti jakýkoliv, působili přímo zoufalým dojmem.

Amelia se je snažila ignorovat, jenže si nemohla pomoct a napadlo ji, jestli se dědeček nerozhodl nabídnout jí práci a ubytování, aby vyzkoušel její odhodlání stát se nezávislou. Rozhlédla se a zachvěla, nikoliv však kvůli chladu, který do ní prostupoval skrze tenké podrážky bot. Pokud to byla zkouška, ona ji přijímá a dokáže, že jeho důvěru nezklame.

„Která budova je ta naše, pane Marshi?“

„Říkejte mi Calebe, prosím. Budeme společně pracovat na tom, abychom výrobní podnik uvedli do pořádku. Přinejmenším vám budu k dispozici, abych v případě potřeby pomohl. Pokud se nepletu, máte klíče?“ Natáhl ruku. „Odemknu dveře do soukromých prostor, které pravděpodobně budete chtít vidět jako první.“

Amelia mu podala velký svazek klíčů, mezi nimiž Caleb po několika pokusech našel ten správný a otevřel dveře do něčeho, co vypadalo jako další sklad. Když za ním vešla dovnitř, zavřel dveře a ocitli se v úzké, špinavé chodbě s dveřmi po obou stranách.

„Předchozí vedoucí byl svobodný muž, který trávil většinu volného času v putyce u silnice a na pití si vybíral peníze z pokladny.“ Caleb otevřel dveře vlevo. „Tomuhle by se dalo říkat přední salónek.“

Amelia nakrčila nos nad pachem zatuchlého alkoholu a mrtvých švábů, do něhož se míchaly stopy po myším trusu. Podlaha byla posetá starými novinami a z krbu se na rošt vysypal popel. Na podlaze stály seřazené prázdné láhve od piva jako vojáci na přehlídce.

„Nebude to tak hrozné, až se to vyčistí,“ usoudila Amelia s nadějí v hlase. „Chtěla bych vidět i to ostatní.“

Caleb se usmál. „Jestli vás tohle neodradilo, myslím, že zbytek pokojů už zvládnete.“ Zavedl je do velké kuchyně v zadní části budovy. Kamna byla stará a zoufale potřebovala vydrhnout. Přímo prahnula po grafitové glazuře, která by udržela rez na uzdě. Kamenný dřez byl oprýskaný a jediný klad, který tu Amelia viděla, byla pumpa, jež do kuchyně přiváděla čerstvou vodu. Co se týkalo nábytku, v místnosti nebylo nic víc než velký borovicový stůl, na němž opět ležely prázdné láhve od piva, zbytky plesnivého chleba a patka sýra, které si nevšímaly ani myši. Stála tam i židle, ale ta se ledabyle opírala o zeď, jelikož přišla o jednu nohu. Caleb ji zvedl a zavrtěl hlavou. „Obávám se, že to bude dobré jen na podpal, slečno Suttonová.“

Zasmála se. „Pokud máme být neformální, navrhuji, abyste mi říkal Amelie. Cítila bych se lépe, kdybych věděla, že mám v této čtvrti alespoň jednoho přítele.“

„Samozřejmě, Amelie. Půjdeme se podívat nahoru? Nejspíš bych měl jít jako první, abych se přesvědčil, že tam není rozbité sklo nebo chybějící prkna.“

„Co je tam venku, Calebe?“

Odemkl zadní dveře, s obtížemi je otevřel a odhrnul závěj sněhu. „Tady toho moc není, kromě latríny. Dvůr je velmi malý a obklopený vysokými zdmi ostatních skladištních domů. Až si prohlédneme horní patra, zavedu vás do vašich obchodních prostor.“

Když stoupali po strmém a úzkém schodišti, Amelia se snažila zachovat si nadhled. Ze stropu visely pavučiny a zábradlí pokrývala tlustá vrstva mastnoty, kterou na holém dřevě zanechala léta dotyků nemytých rukou. V každém ze tří horních pater se nacházely tři místnosti a nejvyšší patro už patřilo podkroví se šikmými stropy a vikýři. Jediný pokoj, který obýval předchozí nájemník, byl v prvním patře s výhledem na ulici a vysokou zeď obklopující doky svaté Kateřiny. Jeho stav se dal předvídat ještě předtím, než Caleb otevřel dveře. Zápach z matrace byl odporný a Amelia byla v pokušení otevřít okna, přestože venku byla zima. Caleb dveře zase rychle zavřel. Vedl ji dolů do přízemí. „Starý nábytek necháme odvézt, Amelie. O to se nemusíte starat. Možná znáte nějaké ženy, které by vám tu mohly uklidit. Nechtěl bych, abyste se sem s otcem nastěhovali, dokud nebude celý byt vydrhnutý odshora dolů.“

„Jsem si jistá, že se to bude dát zařídit,“ mínila Amelia odhodlaně, ačkoliv věděla, že pokud dědeček nebude štědrý a nenabídne, že zaplatí za uklízečky, většinu práce bude muset oddřít sama. Vyhlídka na bydlení bez nájemného však byla příliš lákavá, než aby ji mohla zahodit kvůli pouhé formalitě, a ona se tvrdé práce nebála.

„Jsem si jistá, že až sem dovezete vlastní nábytek a osobní věci, bude se tu bydlet docela příjemně,“ podotkl Caleb optimisticky. „Nepochybuji ale, že budete mít kupu starostí.“

„My toho popravdě příliš nevlastníme. Ty věci tu můžete klidně ponechat, a co nepřijde k užitku, vyhodíme potom.“

„V tom případě bych snad mohl pana Norrise přesvědčit, aby vám finančně vypomohl. Koneckonců, ta nemovitost patří jemu. Kdyby zaměstnal někoho, kdo s ním není v příbuzenském vztahu, stejně by ji musel nechat uklidit.“

„Ano, to máte asi pravdu, ale nerada bych byla na dědečkovi příliš závislá. Musím mu dokázat, že si poradím sama.“

„Ale co váš tatínek, Amelie? Nechci strkat nos do cizích věcí, ale neměl by do toho taky co mluvit?“

„Můj otec je oddaný lékař. Od té doby, co zemřela matka, vkládá všechny své síly a energii do snahy zachránit své pacienty. V práci je naprosto nezištný a já se mu snažím pomáhat.“

Caleb zvedl obočí, ale zdržel se komentáře a pouze přikývl. „Aha. No, už jste si prohlédla nemovitost, a pokud vás to neodradilo, možná byste chtěla zajít do skladu a seznámit se s ženami, které tam pracují.“

„Ano, prosím. Proto jsem tady.“

„Tak pojďte. Nemusíte chodit ven. Jsou zde spojovací dveře.“ Caleb nahoře na schodech zaváhal. „Jsou to dělnice, které nejdou pro ostré slovo daleko. Budete je muset usměrnit.“

„Nemusíte se o mě bát, Calebe. Nejsem z cukru.“

Usmál se. „Doufám, že ne. Tohle jsou dveře do dílny. Jak vidíte, jsou nahoře i dole připevněné a také zamčené. To je kvůli bezpečnosti, a pokud budete v domě, měla byste je takto nechávat.“ Odemkl dveře, otočil klíčem v zámku a strčil do nich. Ameliin první dojem z pracoviště bylo hlasité ženské štěbetání a rachot šicích strojů.

„Dámy, prosím o pozornost.“ Caleb musel zvýšit hlas, aby ho bylo slyšet, a náhle se rozhostilo ticho.

Amelia nervózně přešlápla z jedné nohy na druhou, protože se stala objektem zjevné zvědavosti.

„Kohopak to tu máme?“ zeptala se jedna žena hlasitě. „Přišla jste se k nám přidat, slečinko? Víte vůbec, co je to šicí stroj?“

Tato poznámka se setkala s ohlasem v podobě bouřlivého smíchu a několika hlasitých posměšků.

Caleb zvedl ruku, aby je utišil. „Uklidněte se, prosím. Tato dáma je slečna Suttonová, která přebírá funkci po panu Thomasovi, jenž naši společnost opustil.“

„Dostal padáka, že jo? Moula jeden.“

„Děkuji vám, Nellie,“ pronesl Caleb klidně. „Vlastně máte pravdu. Pan Thomas měl problémy a už zde není zaměstnán. Práci po něm převzala slečna Suttonová. Bude bydlet vedle a já věřím, že s ní všechny budete jako obvykle ochotné spolupracovat.“

Jeho poslední poznámka sklidila další ovace a Nellie, která zřejmě platila za mluvčí celé party, vstala. Prohlížela si Amelii od hlavy k patě. „Slečna ale nevypadá, že má s prací moc zkušeností. Umíte šít, má milá?“

„Popravdě řečeno ano, umím,“ odpověděla Amelia pevným hlasem. „Šicí stroj jsem ale ještě nepoužívala, takže se budu muset dívat, jak to děláte vy, které své řemeslo ovládáte dokonale, a učit se od vás. Doufám, že se nám všem podaří spolupracovat, aby podnik ještě více vzkvétal.“

„Pěkně řečeno.“ Caleb se rozhlédl po hale plné žen. „Pokračujte ve své činnosti. Zítra máte ovšem všechny volno, protože je Boží hod, a v pondělí se sem vrátíte jako obvykle. Já tu budu příští týden nebo dva každý pracovní den, dokud se slečna Suttonová v novém domově a pracovní pozici nezabydlí.“

„Ano, doufám, že vás všechny poznám osobně,“ dodala Amelia srdečně. „V každém případě jsem vždy připravena vyslechnout všechny problémy, se kterými se potýkáte, a pomoci, pokud to bude potřeba. Děkuji vám všem, že jste mě vyslechly.“

„Doufám, že nám nechcete sebrat peníze za dobu, kdy jsme nemakaly, zatímco jste si tady s náma povídala,“ ozvala se Nellie podezřívavě.

„Samozřejmě že ne.“ Amelia se podívala na Caleba, aby její slova potvrdil. „Tak se to přece nedělá, ne?“

„Jeho se neptejte.“ Nellie se protlačila dopředu. „Tohle starý Thomas dělal vždycky. Když jsme šly na záchod nebo jsme zlomily jehlu nebo cokoliv, co zdržovalo výrobu, strhával nám to ze mzdy. Byl to pořádný b–“

„To stačí, Nellie,“ přerušil ji Caleb spěšně. „Pan Thomas už je pryč a slečna Suttonová bude mít pro vaše potřeby mnohem větší pochopení. Obracíme nový list a jsem si jistý, že se výroba zlepší. To je vše. Můžete se pustit do práce. A o svůj plat se nebojte. Nic se vám strhávat nebude.“

Ženy, které si mezi sebou stále něco mumlaly, se vrátily ke svým strojům a rachot se obnovil. Na Amelii zapůsobila rychlost, s jakou pracovaly, ale jejich kradmé pohledy jejím směrem působily znepokojivě. Uvědomovala si, že nebude snadné získat si jejich důvěru, a ještě těžší bude nabýt jejich loajality. Byla to výzva, ale ona ji odhodlaně přijala. Alespoň bude mít pod kontrolou rodinné finance.

Když se s Calebem odebrala zpět do soukromých pokojů, něco ji náhle napadlo.

„Pane Marshi – chci říct Calebe –, můj dědeček se o odměně nezmínil. Předpokládám, že k pozici vedoucí patří i plat.“

„Ano, jistě, ale než se k tomu zavážu, poradím se s panem Norrisem.“

„Kolik vydělával pan Thomas?“

Caleb zaváhal. „Nedokážu říct, jestli budete pobírat stejnou mzdu. Faktem bohužel zůstává, že ženy jsou placeny hůře. Vím, že to nezní fér, Amelie, ale tak to zkrátka chodí. Proberu to s panem Norrisem a uvidíme, jak se k tomu postaví. Přece jen jste jeho vnučka. Třeba se rozhodne, že si zasloužíte víc.“

Amelia viděla, že ho její otázka přivedla do rozpaků. I kdyby pobírala menší plat než předchozí vedoucí, pořád by si něco vydělala a bydlení bez nájmu představovalo obrovskou výhodu, nehodlala se však jen tak vzdát. Potřebovala na něj v této věci zatlačit.

„Než vám dám definitivní odpověď, chtěla bych vědět, kolik mi zaplatíte.“

„Promluvím si s panem Norrisem, Amelie. Bude však chtít znát vaše rozhodnutí poměrně rychle, protože se o tuto pozici uchází několik zájemců, kteří čekají na pohovor. Co mu mám říct?“

Kapitola třetí

Calebovi se podařilo chytit drožku, která je odvezla do Long Acre. Slezl dolů, aby podal Amelii ruku, a přestože neměla s vystupováním nejmenší problém, nechala si od něj pomoci. Koneckonců se během jejich prohlídky domu a dílny choval docela šarmantně a chápavě. Slíbil navíc, že jakmile se vrátí na Albemarle Street, promluví si s jejím dědečkem.

„Budete dnes odpoledne doma?“ Poněkud neochotně pustil její ruku. „Chápejte, prosím, že váš dědeček bude chtít odpověď ještě dnes.“

„Ano, samozřejmě. Jen se ho zeptejte ohledně toho platu, a jakmile budu znát odpověď, řeknu mu, zda tu práci přijímám.“

„Kdyby nabídl méně, než vydělával Thomas, ovlivnilo by to vaše rozhodnutí?“

„Abych byla upřímná, vím, že jsem nezkušená a musím se toho hodně naučit, a neočekávám, že budu mít takový plat jako někdo kvalifikovanější. Domnívám se však, že se s těmi ženami časem dokážu domluvit. Doufám, že si s nimi vytvořím hezký vztah, a tím se vše zlepší. Myslím to vážně, Calebe. Chci dokázat, že jsem hodna svého zaměstnání. Ráda bych teď šla s vámi a toto všechno mu přednesla, ale protože jste mi to nedoporučil, počkám na jeho odpověď u sebe doma.“

„Rozumím a udělám, co bude v mých silách. Vrátím se, hned jak to půjde.“ Caleb nastoupil do drožky. „Drožkáři, na Albemarle Street, prosím.“

Amelia vešla do budovy a vystoupala nahoru po schodech. Ze sklepa, kde žila vdova Chalkerová se svými šesti dospělými syny, z nichž ani jeden nebyl momentálně zaměstnán, se linula vůně vařící se kančí hlavy s cibulí. V okolí se všeobecně vědělo, že vdova Chalkerová poskytuje řezníkovi jisté služby, a to poměrně pravidelně, a na oplátku měla každý pátek v hrnci kančí hlavu. Amelia vešla do obývacího pokoje se zachmuřeným výrazem. Možná měla to zaměstnání bez okolků přijmout. Pohled na otce, zhrouceného v křesle u krbu, ji však přiměl na všechno ostatní zapomenout.

„Tatínku, není vám nic?“ Přispěchala k němu, klekla si na kolena a vzala jeho ruku do své. K její úlevě otevřel oči.

„Amelie? Děje se něco?“ Vyškrábala se na nohy a s úlevou se rozesmála. „Ne, tatínku. Promiňte, nechtěla jsem vás vzbudit.“

Haroldovu tvář pomalu rozjasnil úsměv, díky němuž se mu prohloubily vrásky. „Myslela sis snad, že jsem usnul už navěky?“

„Samozřejmě že ne. Vypadáte ale vyčerpaně.“

„Zase mě zavolali uprostřed noci, drahá. Jsem rád, že jsem tě nevzbudil.“

„Měl jste něco k jídlu?“

„Nevzpomínám si. Pravděpodobně ne. Byl to složitý případ a vrátil jsem se teprve před hodinou.“ Harold se podíval na krbovou římsu. „Už zase, Amelie? Nechala jsi zastavit hodiny? Víš, že je tvoje matka měla nejraději.“

„Potřebovali jsme peníze na jídlo, tatínku. Ale brzy je budu moci vyplatit.“

„Jak to? Co jsi provedla?“

Položila mu ruku na paži. „Nerozčilujte se. Šla jsem za dědečkem Norrisem. V zastavárně mi nedali tolik peněz, abych zaplatila, co jsme dlužni domácímu. Zdálo se mi to jako jediné řešení, tatínku.“

„Ne! Jak jsi mohla, Amelie? Víš, že mě viní ze smrti tvé matky. Od toho muže nic nechci.“

„Tady nejde jen o vás, tatínku. Jsme v zoufalé situaci. Potřebujeme uhlí a svíčky a jediné jídlo, které máme, jsou zbytky chleba, který jste včera přijal místo výplaty.“

„Ale my to přece vždycky zvládneme, ne? Za péči, kterou jsem včera v noci poskytl svému pacientovi, dostanu zaplaceno.“

„Jenže kdy? To je ten problém, víte? Vy těm lidem věříte, když vám slíbí, že zaplatí, ale oni to nikdy neudělají, nebo jen velmi zřídka. Vyčerpáváte se a žijeme jako žebráci. To se musí změnit, tatínku. A proto se chystám přijmout nabídku dědečka Norrise. Pracovní nabídku.“

Harold na ni zíral s otevřenou pusou. „Cože? Ne! To nedovolím, Amelie.“

„Je mi už jedenadvacet, tatínku. Mohu se rozhodovat sama. Navíc k této pozici náleží i ubytování, pro nás oba. Je to pěkný dům v Nightingale Lane, hned vedle skladu. Mám dohlížet na ženy, které šijí smuteční oděvy pro obchodní domy ve West Endu.“

„Nightingale Lane je naproti dokům svaté Kateřiny. To je drsná oblast, dítě. A moji pacienti jsou přece tady.“

„Nemocné lidi, o které se bude třeba starat, potkáte kdekoliv. Možná vám přístavní dělníci budou pro změnu platit skutečnými penězi.“

Harold smutně zavrtěl hlavou. „Kam tenhle svět spěje, když mě musí živit vlastní dítě? Tvoje matka by se obracela v hrobě, kdyby to věděla.“

„Maminka byla praktická žena. Je načase zapomenout na křivdy minulosti. Dědeček Norris je vdovec, který přišel o své jediné dítě. Domnívám se, že chce věci napravit, tatínku. Opravdu si to myslím.“

„Pak ho ale neznáš tak jako já. Ten člověk mě chce ponížit a jde na to přes tebe. Jsem lékař. Přísahal jsem, že budu léčit nemocné. Já na rozdíl od něj lidi nevyužívám. Předpokládám, že ženy v dílně dostávají za ty dlouhé hodiny práce v nehygienických podmínkách pouhé minimum. Nesmíš mu na ty jeho chytré řeči hned skočit, Amelie. Přemýšlej sama za sebe.“

„Přesně to dělám, tatínku. Přijmu to místo bez ohledu na to, jak vysoký nebo nízký plat mi nabídne. Vy i já budeme mít střechu nad hlavou, a pokud se mi podaří zlepšit osud žen, které jsem dnes viděla, přesně to i udělám.“

„Kam jsme to dospěli?“ zabědoval Harold zoufale.

„Časy se mění. Jednoho dne budou možná ženy dostávat stejnou mzdu jako muži a možná budeme moci jít i k volbám, ale to je všechno otázka budoucnosti. Já zatím přijmu dědečkovu nabídku a přestěhujeme se do Nightingale Lane.“

„Nikdy. Zakazuji ti o tom mluvit, Amelie.“

„Příští týden přijde výběrčí nájemného, tatínku. Nemáme mu co dát a v prodlení jsme už dva měsíce. Dovolil nám zůstat jen proto, že jste léčil jeho syna, když měl spálu, a chlapec se zotavil. Tentokrát ale tak shovívavý nebude. K nabídnuté pozici náleží i ubytování a já ji přijmu, ať už souhlasíte, nebo ne.“

„Proboha, Amelie. Ty jsi přesně jako tvoje matka. Nemám co dodat.“

„A jsem na to hrdá, tatínku. Teď mi zbylo trochu peněz ze zástavy hodin a jdu ven pro uhlí, třísky na podpal a něco k snědku. Za chvilku jsem zpátky.“

„Buď opatrná, zlatíčko. Chodníky jsou velmi kluzké. Šel bych místo tebe, ale potřebuji si ještě trochu odpočinout.“

„O mě se nebojte, tatínku. Nic se mi nestane.“ Amelia cestou ven popadla proutěný košík. Dole ve vstupní hale málem vrazila do Teda, nejmladšího syna vdovy Chalkerové, když vpadl dovnitř hlavními dveřmi.

„Vypadáš, jako by ses vracel z pořádné koulovačky, Teddy.“

Ústa, v nichž mu chybělo pár zubů, se mu roztáhla do širokého úsměvu. „Neříkejte to mamince. Bude běsnit. Roztrhl jsem si kabát.“

Amelia se podívala na velikou díru v látce. „Něco ti povím, Teddy. Opravím ti to, když mi uděláš laskavost.“

„Ano, slečno Amelie. Cokoliv si přejete.“ Vyndala ze síťové kabelky měšec a podala mu několik mincí. „Potřebuji od uhlíře pytlík uhlí. Můžeš tam pro mě zajít?“

„Určitě můžu a zajdu. Ale vy vypadáte, že jste na odchodu. Říkala jste, že mi opravíte kabát.“

„Zaběhnu jen do mlékárny. Předpokládám, že se vrátím dřív než ty, nebo brzy po tobě. Uhlí nech uvnitř, hned za dveřmi do obývacího pokoje.“

„Vždyť je tu sklep na uhlí, slečno.“

„A uhlí si z něj bere každý v budově, i když si ho nekoupil. Nech to tam, kde jsem ti řekla, a já se vrátím, abych ti zašila kabát.“

Ted jí zasalutoval a rozběhl se, aniž bral ohled na nepřízeň počasí. Amelia ho následovala o něco pomaleji. Nechtěla uklouznout a něco si zlomit, zvlášť teď, když se jim skýtá naděje na vlastní bydlení. Opatrně se vydala do mlékárny k Sainsburyovým na Drury Lane, kde nakoupila chléb, mléko, máslo a sýr. Lákavé vůni pečené šunky téměř nedokázala odolat, ale věděla, kolik peněz jí v portmonce zbývá a že jí budou muset nějakou dobu vystačit. Možná jí dědeček poskytne zálohu na výplatu. Snad.

Když se vrátila domů, našla Teddyho čekat u dveří. „Nesu i trochu dříví, slečno.“

„Děkuji, Teddy. To je od tebe velmi pozorné.“ Amelia otevřela dveře a vešla dovnitř. Otce nikde neviděla, ale z jeho pokoje se ozývalo jemné chrápání. „Pojď dál, Teddy. Jen rozdělám oheň a pak ti vyspravím kabát.“

„Rozdělat oheň umím i já, slečno. Maminka nám všem dává práci a ta moje je většinou rozdělávat oheň v kamnech.“ Dovlekl pytel s uhlím ke krbu a začal čistit rošt tak zručně, že to v Amelii vzbudilo důvěru. Položila košík se zásobami na stůl a sundala si plášť i čepec. Když našla svůj košík na šití, usadila se, aby Teddymu spravila roztržený kabát, zatímco on se usilovně snažil rozdělat oheň. Od úst mu šla ve studeném vzduchu pára, až se mu z ní nad hlavou tvořily obláčky. Třísky na podpal brzy vzplály a uhlí začaly olizovat plameny. Chlapec se s úsměvem posadil na paty.

„V tomhle jsem dobrý, slečno. Umím rozdělat oheň líp než všichni moji bratři.“

„To je chvályhodná schopnost,“ odvětila Amelia a úsměv mu opětovala. „Za chviličku budu hotová. Naštěstí je to čistá trhlina, takže by to nemělo být poznat.“

„Dostal jsem ten kabát po ostatních. Nosili ho všichni moji bratři, dokud nevyrostli. Teď je můj. Chtěl bych si sehnat nějakou práci, slečno.“

Amelia odstřihla bavlněnou nit a prohlédla si výsledek. „To je dobře, Teddy. Škoda že si z tebe neberou příklad i tvoji bratři.“ Podala mu kabát. „Tady to máš, není to úplně jako nové, ale snad nikdo nic nepozná.“

„Díky, slečno. Moc si toho vážím.“ Teddy si ošuntělý kabát oblékl. „Měl bych jít, nebo maminka pošle kluky, aby mě hledali. Dnes máme k večeři dušenou kančí hlavu a po zbytek týdne taky, ale první den je vždycky nejlepší.“ Spěšně vyběhl z pokoje a zavřel za sebou dveře.

Hlasité zabušení na dveře vrátilo Amelii do přítomnosti a hned vyskočila na nohy. Podle naléhavosti volání to byl téměř jistě někdo, kdo potřeboval lékaře. Spěchala otevřít dveře.

„Je tu doktor, slečno? Nutně ho potřebujeme.“ Na prahu stál asi desetiletý nebo jedenáctiletý chlapec a rozrušeně přešlapoval z jedné nohy na druhou. „Rychle, prosím.“

„Kdo je nemocný? Můžeš mi říct nějaké podrobnosti pro pana doktora?“

„To můj táta. Doktor ho včera večer vyšetřil, ale je mu čím dál hůř.“

„Mám jít s vámi, tatínku?“

„Víte, co v ní stojí?“