Přeložil Martin Urban

DEADLY ANIMALS

Text copyright © Marie Tierney, 2024

Originally published in the English language in the UK by Zaffre,

an imprint of Bonnier Books UK Limited.

Translation © Martin Urban, 2024

ISBN 978-80-284-0331-7

Obsah

- ČÁST PRVNÍ

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- ČÁST DRUHÁ

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- ČÁST TŘETÍ

- 46

- 47

- 48

- 49

- 50

- 51

- 52

- 53

- 54

- 55

- 56

- 57

- 58

- ČÁST ČTVRTÁ

- 59

- 60

- 61

- 62

- 63

- 64

- 65

- 66

- 67

- 68

- 69

- ČÁST PÁTÁ

- 70

- 71

- 72

- 73

- 74

- 75

- 76

- 77

- 78

- 79

- 80

- 81

- 82

- 83

- 84

- 85

- 86

- 87

- Poté

- Epilog

Manželu Steveovi a synovi Joeovi

Není jenom jedna bytost, nikdo z nás.

Margaret Atwoodová

Kočičí oko

ČÁST PRVNÍ

1

Polovina května 1981, Rubery, jižní Birmingham

Ava věděla, že když se všechno ponořilo do spánku, nadešel její čas. Posadila se na posteli, a když se chodidly dotkla podlahy, znehybněla. Mladší sestřičky na palandě spaly klidně, ozývalo se jen tiché pochrupování. Trik spočíval v tom, že v noci je třeba zaplašit všechny myšlenky a všechno podřídit instinktu. Její pohyby musejí být kradmé a rychlé: pozdní noční hodiny se nazývají pozdní z dobrého důvodu, zvláště před rozbřeskem. Tma už nebyla naprostá, pořád však jednobarevná. Ale noc je jejím spojencem a nikdy jí zatím neublížila.

V šeru byly její zorničky matně černé a obrovské. Sklonila hlavu na stranu a poslouchala. Nic než tikání hodin. Matka tvrdě spala ve své ložnici na konci chodby. Ava byla jediná, kdo tu byl vzhůru.

Potichoučku došla ke dveřím bytu. Natáhla se pro bundu, ale neoblékla si ji, polyesterová podšívka příliš šustila. Žádné boty. Boty jsou hlučné a neflexibilní. Pyžamové kalhoty si zastrčila do ponožek. Tlusté ponožky zajišťovaly tichý pohyb. Palcem odsunula západku a pomalu otevřela.

Když vyšla na ochoz, opřel se do ní noční vzduch, který neštípal. Zasunula mezi dveře a zárubeň zmačkaný cucek papírových kapesníků. Západku sice nechala vysunutou, ale nechtěla riskovat odhalení ani že by se nemohla vrátit dovnitř. Nesvítil měsíc, nepadala mlha, půda byla vyprahlá na kost. Někde v dálce zaštěkal pes své varování neviditelnému vetřelci. Avě zacukalo chřípí – benzín, hlína, kamení. Svědila ji kůže a v břiše ucítila záchvěv očekávání a vzrušení z toho, že je sama venku potmě.

Činžák se krčil ve své brázdě, tváří v tvář tyčícím se stěnám bývalého lomu. Ava spěchala k vnitřnímu schodišti, kde to smrdělo vajgly a přepáleným olejem po smažení hranolků, k betonovým schodům, které stoupaly a klesaly do temnot. Svézt se hlučným výtahem jí vůbec nepřišlo na mysl. Hodila na sebe bundu, ujistila se, že v kapse je modrá pastelka ořezaná na obou koncích, sáhla za plechovou popelnici, odkud vytáhla svůj červený zápisník, a vyšla před dům, jehož přízemí i schodiště byly veřejně přístupné. Zanořila se do keřů zlatého deště, kryjících zídku kolem jejich malého sídliště, a mezerou zahlédla ulici, ztichlou jako opuštěná lokace filmového natáčení. Pouliční lampy vše zalévaly sinalým světlem, v němž vládl podivný klid.

Ava zhodnotila okolí: nikde človíčka, nikde zvířete. Přelezla zídku, přikrčila se a utíkala do úkrytu červené telefonní budky na rohu. Kapuci si přetáhla hluboko do čela. Stala se temnotou v temnotě, neviditelnou.

Přeběhla k šedohnědým jednotkám s mezonetovými byty, až k poslední budově v řadě, z níž po loňském požáru zbyla jen vyhořelá skořepina. Měli ji zbourat, ale pořád stála, ohořelé zdi obestavěné lešením a pozemek ohraničený vysokým plaňkovým plotem. Děti se místu vyhýbaly v přesvědčení, že tu straší, a nechodili sem ani dospělí, poněvadž to bylo nebezpečné. Kousek od místa, kde se dřív nacházel vchod z ulice, byla v plotě díra a Ava se jí teď protáhla. Potom se prohnala dutou troskou domu dozadu do zahrady, kde zaváněl mulč a mírnější stupeň zápachu, který sužoval čtvrť v předešlém týdnu. Uzoučký proužek řídkého trávníku rámovaly hromady sutin a nameteného popela. Pár metrů vzdálené oranžové lampy na přivaděči A38 propůjčovaly zahradě sépiový nádech.

Na zemi rozeznala srpkovitý útvar složený z větviček rozmístěných daleko od sebe, z nichž některé doplňoval předmět: kartonová krabička, kousek dřeva, kovová miska. Každá z těch věcí zcela, nebo alespoň částečně zakrývala zbytky nějakého zvířete. Nezakryté mrtvolky byly vydány na pospas rozmarům živlů. Před pár lety Ava založila farmu obětí zdejší automobilové dopravy, aby ukojila svou zvědavost na vše mrtvé. Skládala se ze hřbitova a laboratoře. Tato menší, laboratorní součást farmy byla na uzavřeném místě; kdyby děti z okolí zjistily, že dupou po zvířecích kostech podezřele označených tyčkami od lízátek, strhl by se povyk. Proto se farma rozprostírala po celé části satelitního sídliště a kosti byly rozloženy tak, aby to vypadalo, že zvířátka pošla z přirozených příčin. Ava sem chodila týden co týden na kontrolu a zapisovala si svá zjištění do červeného zápisníku. Všímala si, jak se tkáň rozkládá ve vodě, oč rychleji podléhá tlení na vzduchu a o co pomaleji k tomu dochází v hlíně, jak proces zpomaluje nebo umocňuje teplota vzduchu, zda se tělíčko rozloží dříve pod betonovou deskou, nebo v krabici, dále zkoumala vlivy počasí a aktivity hmyzu, jeho roli v proměně mrtvoly v kostru. Na konci každého zkoumání odříkala Králičí modlitbu z Daleké cesty za domovem, protože podle jejího mínění byla tato forma přímluvy jediná vhodná. Nakonec mrtvolkám poděkovala a řádně je pohřbila, aby mohly odpočívat v pokoji.

Tady se však dalo experimentovat s větším soustředěním a v naprostém soukromí. Postupovala od větvičky k větvičce jako noční motýl sbírající morbidní nektar, postupně předměty zvedala, studovala, co je pod nimi, a rovnou si jejich vývoj zapisovala. V běžném životě neměla s tím, jak smrt funguje v noci, žádnou zkušenost, a tak využívala příležitosti pozorovat ji zde, v tichu a klidu, zatímco po nedaleké silnici občas prosvištělo auto, a zády ke světlům si všechna zjištění zaznamenávala modrou pastelkou do červeného zápisníku.

Před pár týdny našla v lomu mrtvou zmiji. Plaza ke svému zkoumání nikdy předtím k dispozici neměla, a tak zmiji umístila do své podivné laboratoře. Během týdnů na vzduchu se z kůže začaly odlupovat šupiny, které rozfoukal vítr, a tělo hada se proměnilo v kostru. Světélkovala jako Möbiova páska vyřezaná ze slonoviny.

Když byla na zahradě hotova, věděla, že za denního světla se musí vrátit a vzorky náležitě pohřbít. Teď se však rozhodla ještě si prohlédnout svůj trofejní úlovek, vzdálený pouhých pár metrů. Zapadla do ostružiní, které jí na kůži nechávalo škrábance, a zaostřila zrak na rigol a pak za něj na zvedající se val, po němž rámusil dálniční přivaděč. V nose cítila kouř z výfuků a smrad hnijícího masa. Už byla blizoučko místu, které objevila teď na podzim a kam děti nikdy nechodily, protože co by je sem lákalo? Bylo to v rohu, kde násep navázal na plot kolem zahrady patřící k činžáku s mezonety, kde rostlo ostružiní a kde auta jedoucí po spojce přímo řvala. Byl to dobrý úkryt, když jste chtěli něco schovat, a i proto teď podnikla ten riskantní krok, aby se na svůj poslední nález podívala.

Poznala i jemné změny tlaku a byla v této věci ostražitá. Nahmatala v kapse ostře ořezanou pastelku a to ji uklidnilo. Povídalo se, že z psychiatrických ústavů v okolí věčně utíkají nějací maniaci. Že tu teď nikdo není, ještě neznamená, že tu nikdo není. Na druhou stranu neměla dojem, že ji někdo sleduje, ten známý pocit nutnosti učinit nějaké rozhodnutí.

Ava se neobávala, že by jí její vzorky ublížily. Vždyť byly, koneckonců, mrtvé.

Dálniční spojka vraždí zvířata dennodenně, stejně jako silnice Bristol Road South, která ji napájí. Divoká zvířata obdobně jako domácí mazlíčci padají za oběť nikdy neutuchajícímu provozu automobilového masomlýnku – kovové obludy rozhazující chlupaté mrtvolky po obou stranách vozovky, příliš rychlé, než aby je schlamstly jaksepatří. Někteří tvorové zemřeli přímo před zraky chodců, jiní až poté, co se ocitli mimo dohled. Dříve když narazila na rozšmelcované pozůstatky, Ava plakala, ale dnes u ní nad dětskou přecitlivělostí vítězila vrozená zvědavost.

V posledních měsících silniční zabíjení polevilo. Pochybovala, že by tudy jezdilo méně aut, to spíš více. Občas našla důkaz, že tu a tam k nějaké té drobné smrti došlo, ať už se jednalo o stopy krve, nebo kousky kožešiny, ale vždy chybělo tělo. I proto byl poslední nález tak důležitý.

Objevila ho před čtrnácti dny a doposud to bylo největší mrtvé zvíře, co kdy našla, nepoškozený lišák (vulpes vulpes, sto sedmdesát kostí, dvaačtyřicet zubů), nárazem odhozený z náspu a mrtvý v době nálezu pouhou chviličku.

Vrhla se do onoho rohu s hlavou skloněnou, aby jí sinalé světlo lampy neosvítilo bílou tvář. Sehnula se pod oblouk větví a našla lišáka přesně tak, jak ho tu zanechala, nataženého na tvrdé zemině, jako kdyby se opaloval. Smrad byl tak silný, že by ho člověk skoro nahmatal. Svraštila čelo. V minulém týdnu se na pár dní oteplilo, ale ne natolik, aby to způsobilo tak divoký zápach. Lišák sice představoval největší z jejích exemplářů, ale jeho do sebe propadlá tělesná schránka by nikdy nemohla vydávat tak intenzivní odér.

Ava viděla hnědé kokony po larvách v místech, odkud pršely do hlíny línající liščí chlupy jako střely. Kůže na hlavě i údech očividně vysychala, v prasklinách se to hemžilo brouky a nočními motýly. Zelených bzučivek bylo hodně, chlad je sice zpomaloval, ale na to, že byla noc a rozklad těla silně pokročil, jich bylo přes míru. Lucilia caesar, jak se tato moucha nazývá latinsky, se přece nezajímá o mumie, pro své mladé dává přednost šťavnatější hostině. Něco je tady špatně.

Ava změnila polohu, aby do nohou nedostala křeč, a právě tehdy se do ní vší silou opřela vlna hnilobného puchu. Očima, jež už si zvykly na šero, sledovala ohavný pochod hrobaříků a drabčíků vstříc jejich nebeské maně. Pohledem pomaličku postupovala dál, až ho spatřila.

Mickey Grant.

Čtrnáctiletý Mickey Grant se pohřešoval čtrnáct dní. Jeho školní fotku ukazovali denně ve všech zpravodajských relacích, místních i celonárodních. Zmizel tak dokonale, že to působilo, jako kdyby se vypařil. Mohl utéct z domova, protože kluci to v tomhle věku občas dělají. Mohl být u nějakých příbuzných v cizí zemi. Jak říkali dospělí, je vzácné, aby někdo unesl kluka, zloduch se většinou soustředí na děvčata, a přesto Mickeyho od konání diskotéky v Deelands Hall předminulý pátek nikdo neviděl. Ava ho znala jako grázlíka, nepříjemného kluka, kolem něhož se nedalo projít, aniž by utrousil nějakou zlomyslnost. Když zmizel, nijak toho nelitovala.

Ale Mickey neutekl z domova ani nebyl v bezpečí u vzdálených příbuzných. Byl mrtvý, zhroucený jako odhozený strašák do zelí. Hrouda plná kroutících se červů, kteří se ve vlnách valili nadýchnout se na povrch, aby se znovu zanořili do smrdutých sklípků. Z odkapávací zóny dole vytékaly vazké šťávy. Kdysi světlé vlasy byly potřísněné fleky odporné tekutiny.

Avu to neděsilo. Patřila k dívkám, které nevykřiknou, ani když dostanou ránu, a teď v sobě tápala po panice, hrůze a znechucení; nalezla však pouze lítost, která je k ničemu. Pořídila mentální fotografie celé scény, materiál pro červený zápisník. Přede dvěma týdny tu Mickey nebyl. Tohle není místo činu. Tohle je skládka odpadu.

Rozklad sice pokročil, ale odhadovala, že nějakou dobu byl Mickey ponechán na chladném místě; se zvířaty bez srsti však neměla žádné zkušenosti. Zoufale jí chyběla baterka. Uchýlila se stranou od proudícího vzduchu nesoucího zápach; odér posmrtného hnití se dá přinést domů na oblečení nebo ve vlasech. Nejde ho jen tak zamaskovat dávkou máminy kolínské.

Ve slabém světle dokázala rozeznat kruhové rány na jeho předloktí – známky kousnutí od člověka, vražedný podpis na poskvrněném a poznamenaném. Stejně jako z lišáka ležícího opodál, i z Mickeyho byla zdechlina a všichni tři byli součástí téhož ponurého výjevu. Jeho rodiče to zdrtí, přitom v televizi vypadali tak sympaticky. Byl sem umístěn s jasným úmyslem, jako by jeho vrah věděl, že tu to dětské doupě je; jako by mu někdo dal tip, kam jít ono nejstrašnější tajemství schovat. Pokud máte přemístit mrtvolu z jednoho místa na jiné, bude těžká a nebude spolupracovat. Ava se bedlivě rozhlédla po bezprostředním okolí. Ale ne, na travnatém valu by se žádný vrah neměl kde ukrýt.

Přestože jí selský rozum napovídal, že zabiják je dávno v prachu a rozhodně tu v noci neslídí za osamocenou holkou, která tady být nemá, věděla, že nastal čas jít.

Rychle odříkala Králičí modlitbu, jak nad zvířetem, tak do Mickeyho zborcené tváře. Připomněla si to, co na něm bylo dobré: že pohladil každou zatoulanou kočku v ulici, jak se usmíval, když venčil Starskyho, svého psa. Poté se z krytého místa pozadu vykradla.

Větví po sobě zametla stopy. Ty nikdo zanechat nechce, i když ty její byly na třináctiletou dívku malé a na světě byly spousty třináctiletých dětí. Pak vzala nohy na ramena a utíkala. Adrenalin zajistil, že nemyslela na nic jiného než na to, co v doupěti našla, než pak popadla dech schovaná za telefonní budkou. Volání na nouzové číslo devět devět devět bylo zdarma, a kdyby změnila hlas, nikdo by nikdy nepoznal, že nález mrtvého chlapce ohlásila dívka. Nemusela nález pohřešovaného policii ohlásit, jenomže musela, prostě se jednalo o jediný správný postup. Budka byla jasně osvětlená, takže je tu riziko, že Avu někdo uvidí. Otvírala se však na odvrácenou stranu od ulice, za pár minut může být Ava v posteli. Prudce otevřela těžké dveře na kožených pantech, popadla humpolácké sluchátko, a než si to stačila rozmyslet, vytočila 999. Do poslední chvíle netušila, jaký hlas jí vylétne z úst, až spojovatelka odpoví, dokud se neozvalo: „Krizová linka. Jak vám můžeme pomoci?“ A pak se na jejím konci drátu nechala slyšet paní Nafrněná Snobská.

„Haló? Ano! Potřebuji mluvit s policií – okamžitě. Mickey Grant, ten pohřešovaný chlapec, leží ve křoví pod valem dálniční spojky Rubery Flyover.“ Paní Nafrněná Snobská měla nízko posazený hlas a bezchybnou výslovnost a vyžadovala okamžité pochopení situace. „Na samém konci opuštěné zahrady za rezidenční čtvrtí Homemead Grove.“

Po chviličce se ozval vedoucí směny: „Máme na místo poslat záchranku, paní…?“

„Záchranku?! Ale co vás nemá, človíčku. Vždyť je po smrti.“

„Kdo… S kým to mluvím?“

„Ať si pospíší. Chuděra jeho matička se musí dozvědět, kde její synáček skončil!“

„Je tohle nějaký žert, paní…?“

„Cože to? Vám snad připadá, že žertuji? Já? Ve dvě hodiny ráno? Podle hlasu bych vás netipovala na hlupáka, tak se toho držte. Byla jsem vyvenčit psa a našla Mickeyho Granta.“ Ono se to má tak, že lidi na procházce se psem ustavičně nacházejí nějaké ty mrtvoly, je to už takové pravidlo. V nesmyslnou noční hodinu přece chodí ven se psem všichni, v pořadu Police 5, kde vyšetřovatelé doufají v informace k nevyřešeným případům od publika, to je pořád.

Zvláštní však je, že žádný pes – ani zvíře živící se odpadem – se nepokusil zatahat Mickeymu za ruku nebo za nohu; a ty kousance na předloktí byly od lidských zubů. Ava zavěsila. Přede dveřmi bytu se zkusila sebrat, zastavit prudké oddechování, aby se dalo nenápadně vklouznout dovnitř a tiše za sebou zavřít. Poprvé viděla na vlastní oči mrtvého člověka a ustála to dobře, bez zvracení a bez pláče. Srdce jí bušilo v rytmu hodin v předsíni. Stáhla si ponožky a schumlala je do kuličky. Vypere je a schová, jako by se tato noc nikdy neodehrála, i když byly cítit jen blátem, ničím jiným. Přičichla si ke kůži na pažích a konečkům vlasů; necítila Mickeyho, jen sebe. Rychle si ve dřezu umyla ruce. Houkání sirén se nedočkala a její naděje pohasla; policie paní Nafrněné Snobské neuvěřila a nepřijede. Ale byla příliš unavená na to dělat si s tím hlavu a z posledních sil zalezla do postele.

Když se zavrtala pod přikrývku, zamumlala Veronica z palandy „jsi cejtit zimou, Avie“ a otočila se ke zdi.

Ava okamžitě upadla do dřímot, jakoby z velké výšky do huňaté prázdnoty. Tělo si stočila kolem vlhkých rukou a ponožky schovala u chodidel. Dech měla pravidelný a sny neškodné, pokud vůbec snila.

2

Seth Delahaye nesnášel dny volna. Nevydržel jen tak posedět, být sám sebou, a nikoli policejním detektivem s hodností seržanta. Stál u okna a shlížel na noční ulici.

Jeho byt se nacházel na Wheeley Road. Tato ulice má temnou minulost: v roce 1959 jistý Patrick Byrne zavraždil v místní pobočce dobročinné organizace pro ženy YWCA, ubytovně pro krátkodobý pobyt, mladou Stephanii Bairdovou a zohavil její tělo. Vražda šokovala celý Birmingham, a to nikoli pouze tím, že zakrvácený Byrne odjel po vraždě autobusem, ale hlavně proto, že předtím uřízl Stephanii hlavu a na místě činu zanechal záhadné sdělení: Už jsem myslel, že se to nikdy nestane.

Byrne byl nakonec zadržen a odsouzen na doživotí. Budovu nechali strhnout a nahradil ji činžovní blok, sice nijak výrazný, ale s hrůzou zaťatou v základech. Delahaye pochyboval, že by tamní obyvatelé měli potuchy, že žijí na poskvrněném území.

Delahaye Birmingham miloval – s jeho brutalistními stavbami vmáčknutými mezi sazemi pokryté georgiánské a viktoriánské domy. Miloval historii tohoto hrdého průmyslového města i jeho drsné upřímné obyvatele se smyslem pro výstřední, ironický humor. Birmingham byl o tolik jiný než Londýn, ale taky než Lancaster, jeho rodné město.

V jeho osobním příběhu tří měst byl Londýn tím jediným, kam se nedokázal vrátit. V Londýně je vraždění stejně stálé jako tok Temže, avšak v Birminghamu se děje jen občas, zato když už, tak jaksi s větší razancí a brutalitou.

Delahaye ucucával z široké sklenice skotskou a nechal si ze sterea doprovázet myšlenky kapelou Small Faces. Vepředu na krbové římse byly vystaveny rodinné fotografie, vzadu za nimi pak jeho staré boxerské trofeje. Na poličce mezi knihami stál rámeček s jeho maturitním vysvědčením z Hendonu, hned vedle fotografie, na níž on i spolužáci pózují bez úsměvu ve slavnostních uniformách. Neměl tušení, kde se většina těch tváří nachází dnes.

Byl sice u sebe doma, ale myšlenkami se toulal jinde. Být policistou je poslání a být detektivem znamená být i věčným studentem, který, když je v práci, je zároveň ve škole života, kde vyučující pořád mění rozvrh.

Zazvonil telefon.

3

Sobota byla dnem, kdy děti usedaly před televizor a sledovali oblíbený pořad Tiswas.

Taky to byl tátův den. V záblesku radosti Ava zapomněla na to, co bylo v noci. Ale když z kuchyně zaslechla mámin hlas, Mickeyho rozpadající se obličej jí opět vyvstal před očima.

Mámin přítel Trevor tu nebyl. Kdyby tu v noci byl, Ava by si nedovolila jít ven, tudíž by Mickeyho neobjevila. Měla by na něj myslet jako na chudáka Mickeyho, ale nemyslela. Stejně tak si nemyslela, že si to zasloužil. Koneckonců mu nebylo čtyřicet, ale čtrnáct, a šanci stát se lepším člověkem už nikdy nedostane.

Když vstoupila do kuchyně, máti Colleen řekla: „Už našli toho pohřešovanýho kluka, mizeru nebohýho. Jsou toho plný zprávy, Avo.“

Než dcera stačila odpovědět, zarachotila poštovní schránka ve dveřích. Matka šla s podmračeným úsměvem otevřít (s nadějí, že je to Trevor – Ava jí četla myšlenky stejně jasně jako obrázkovou knížku). Byla to sousedka Susan Shawová, s cigaretou v prstech a oblečená jen do županu. Začala s Colleen klábosit o Mickeym Grantovi a Ava slyšela z bližší i větší vzdálenosti mužské hlasy, zavírání dveří a náhlé ztišení hlasu, když Susan řekla: „Tolik policajtů jsem tady neviděla od loňska, jak zabili Gail.“ Gail Kinchinová, dívka teprve šestnáctiletá, ale už těhotná, se stala obětí nešťastné policejní střelby, když ji její přítel použil jako lidský štít. Což se odehrálo ve vedlejší ulici.

Veronica se teď Avy držela za ruku. Chodbou se přiřítila Rita a protlačila se kolem sester, celá divá, aby příchozí oblažila svou roztomilostí.

„Takže už ho našli,“ zamumlala Veronica.

„Hmmm,“ přisvědčila Ava. Z matčina rádia se ozývali The Passions, zpívající o německých filmových hvězdách. Od vedlejšího vchodu se ozval zvonek. Susan udělala pár kroků zpět, odklepla popel, znovu potáhla z cigarety a někomu, na koho nebylo vidět, řekla: „Edna není doma, zlatíčko.“

„Děkuju.“ Ava našpicovala uši: mužský hlas se severoanglickým přízvukem. „Jsem detektiv seržant Seth Delahaye – policie metropolitního hrabství West Midlands.“

Vyšel zpoza rohu a ukázal jim svůj odznak. Byl šlachovitý a stejně velký jako táta, rozhodně vyšší než Trevor, v bezvadně padnoucím, na míru ušitém tmavomodrém obleku pod koženou bundou; jenom nohavice měl naspodu zablácené. U pasu připnutá vysílačka. Ava se přitočila blíž, aby zachytila jeho pach, a to se jí podařilo – tělo po vyspání, slábnoucí vůně kolínské, mimochodem nijak levné. Měl krátké husté vlasy, výrazný nos, jako ten herec Nigel Havers, a vkusně přistřižený knírek. Jeho pohled byl přísný a nebyl na prodej. Mohl být o něco starší než Colleen, pohledný drsným, starosvětským způsobem, který kontrastoval s jeho módním oblečením. Jeho přítomnost v Colleen vyvolala pomíjivé potěšení, přestože sama na hezouny evidentně nebyla, když člověk vezme do úvahy toho jejího šeredu Trevora.

„S dovolením bych vám rád položil pár otázek, paní…?“

„Bonneyová,“ řekla Colleen. Nastavila ruce tak, aby byl vidět snubní prsten, který stále ještě nosila.

„A…?“

„Paní Shawová,“ dodala Susan, která si byla až příliš vědoma, že je stále v županu, zatímco Colleen ji válcuje svým novým svetrem a upnutými džínsy.

„Jdete kvůli tomu Grantovic klukovi?“ zajímala se Colleen; dělala na policistu oči a škemrala o nové a nové uznání jejích půvabů.

„Ano,“ přisvědčil Delahaye.

„Nechtěla bych být v kůži toho, kdo tu zprávu oznámí jeho mámě,“ poznamenala Susan.

„Ani já! To svede jen opravdovskej tvrďák. Rozumíme si?“ Colleen si založila ruce na prsou a Avě neuniklo, že za to, jak musí mít pořád poslední slovo, ji detektiv už teď nemá rád.

„Takže ho zavraždili, jo?“ vyzvídala Susan.

„Neee, tohle nechci vědět,“ otřásla se Colleen v afektu, i když možná to bylo upřímné, u ní člověk nikdy neví.

„V této chvíli to nemůžu potvrdit,“ odvětil detektiv. Avě bylo jasné, že bude provedena pitva. Moc materiálu pro pitvu však nezbývalo.

„A kdo že ho teda našel?“ chtěla vědět Colleen.

„Nějaký pejskař,“ odpověděl detektiv.

„No jo, pokaždý je to nějakej pejskař,“ brblala Susan.

V této čtvrti venčilo psa na vodítku jen málo lidí, většina ho nechala volně znečišťovat ulici a třeba se i pustit do rvačky. Podle toho taky chodníky vypadaly. Detektiv se žen zeptal, zda Mickeyho znaly, a obě odpověděly, že ne. Ava už stála téměř ve dveřích, ruku v ruce s Veronicou. Ostýchaly se, ale ne tolik jako dřív.

Policistův pohled padl na dívky schovávající se za matkou. Ava se začervenala, ale vydržela se mu dívat do očí. Byla si vědoma svého sepraného beztvarého pyžama. Volnou rukou si držela po straně těla knihu Moroví psi, v níž měla zastrčený ukazováček namísto záložky. Veronica ji teď prsty druhé ruky zmáčkla a ona jí stisk ihned oplatila. Detektiv se k nim nesklonil, aby se dostal na jejich úroveň. Jen otočil stránku ve svém zápisníku a prohodil: „A co vy, mladé dámy? Jestlipak jste znaly Mickeyho Granta?“

Ava se vylekala a ztuhla. Veronica jí ještě víc zmáčkla ruku. Matka předstírala, že sebou trhla leknutím, a vrhla na dceru zničující pohled. Posměch si mohla odpustit, ale měla tu mužské publikum, takže si asi potřebovala něco dokázat. Co by to mělo být, Ava netušila.

„No to snad ne! Přisámbůh, že moje Avinka je jedno čistý lilium!“ Colleenina ruka jí vylétla k hrudi, jako by chtěla zastavit blížící se infarkt. Avě matka lezla na nervy, poněvadž se vždycky snažila chovat jako „někdo lepší“, ale pokaždé jí z toho vyšla marnivá nána s histrionskou povahou, asi jako Marcipánka z knížky Rumer Goddenové Domeček pro panenky.

„Ano, detektive,“ pronesla Ava. „Voněl mýdlem Zest a žvýkačkami Orbit.“ Věděla, že na svůj věk má nezvykle nízko položený hlas, ostatně jí to bylo mnohokrát předhozeno. „Měl rád zvířata, obzvlášť kočky.“ Tohle Veronica potvrdila přikývnutím a policista udělal krok vpřed, takže matka se mu ve dveřích musela uhnout.

„Jak se jmenuješ, prosím, slečinko…?“ zeptal se a sklonil se s tužkou nad zápisníkem, jako by očekával nějakou důležitou informaci.

„Ava Bonneyová,“ odpověděla a stiskla sestřičce ruku. „Tohle je moje sestra Veronica.“

„Děkuji, Avo a Veronico.“

Vpadla mezi ně nejmladší a rovnou se detektivovi představila: „A já jsem Rita!“

„Tak to máš štěstí,“ ujistil ji Delahaye a znovu přejel pohledem k Avě. „Co bys mi o Mickeym řekla, slečno Bonneyová?“

„Byl příšernej. Plival po nás,“ vyhrkla bez váhání. „Veronice házel do očí štěrk… a říkal odporný věci.“ Veronica to potvrdila přikývnutím. „Mickey se choval jako troglodyt. Šikanista. Byl to trog.“

„Takhle se o mrtvých nemluví!“ vyštěkla Colleen a obě dívky sebou trhly v očekávání facky.

Delahaye reagoval ostře: „Plival na vaše dcery, paní Bonneyová. Házel kamením a říkal ohavnosti. Takové chování vůči nim bych netoleroval.“ Ava s Veronicou matce o chování Mickeyho Granta neřekly, protože nebyla matkou, která by se postavila za své děti. Ani sebezpytováním Colleen Bonneyová neoplývala, takže přešla jeho slova mlčením.

„Nouzové volání přišlo z telefonní budky na rohu Rubery Farm Grove dvanáct minut po druhé hodině dneska ráno,“ dodal.

Ava polkla naprázdno: dokážou vysledovat telefonní číslo až k přesnému místu volání.

„Divný lidi, co v takovou hodinu vyrazej na procházku se psem, co?“ podotkla Susan. „Hazardní počínání, to vám povím.“

Dívka protočila oči a povšimla si, že to detektivovi neušlo. Málem se usmál.

„Nahrávku volání odvysílají večer ve zprávách,“ řekl.

„Budou z toho ti lidi mít průšvih?“ zeptala se Veronica.

Tentokrát se detektiv pousmál. „Ne, nebudou mít průšvih. Jenom s nimi potřebujeme mluvit, vyptat se, co viděli, a poděkovat, že Mickeyho našli.“

„Doufám, že to zas nebude nějakej masovej vrah,“ přemítala Susan.

„Tak pokavad zabíjí kluky, holky ho asi zajímat nebudou, ne?“ namítla Colleen.

„A co vrahové z močálů?“ ozvala se Ava.

„No to by nesměla bejt ona, aby tohle nevytáhla,“ postěžovala si Colleen policistovi.

Ava nechápala, proč to řekla, vždyť s matkou o těchto věcech nikdy nemluvila, pokud s ní tedy vůbec o něčem mluvila. Dobrá otázka: o čem si vlastně s mámou povídají? Moc toho nebude.

S pohledem na dívku zavřel zápisník. Oči měl velké, špinavě modré a pronikavé, a než se usmál ústy, usmál se těma očima a ve tvářích se mu udělaly hluboké vrásky. „Jen to dopověz, Avo,“ vybídl ji.

„Vrahové z močálů zabíjeli holky i kluky,“ řekla a zarazila se. Mohla zmínit Petera Kürtena, který zabíjel všechno od devíti let výš, ale ostražitost jí včas zavřela ústa. Kdyby si teď skousla ret o něco víc, už by jí z něj tekla krev, a na to mít z toho radost teď nebyla nejvhodnější doba.

„Máš pravdu, Avo, přesně tak to bylo,“ řekl Delahaye. „Trefila jsi hřebík na hlavičku.“ Televizní znělka z bytu za nimi upoutala pozornost mladších sester.

„Tiswas!“ vykřikly Rita s Veronicou a letěly k televizoru, jako by na ně zavolal. Delahaye podal Avě ruku a ta si s ním s vážným výrazem potřásla.

„Moc děkuju, slečno Bonneyová. Opravdu jsi nám hodně pomohla.“

Dívka přikývla a odebrala se za sestrami, kde pak sledovala televizní pořad, aniž by ho vnímala. Do obýváku vešla matka, zkřížila ruce na prsou a opřela se o futro. Vrhla na nejstarší dceru nazlobený pohled a její chuť po ní skočit byla očividná. Ava sledovala sexy moderátorku Sally Jamesovou, jak se v publiku předvádí ve svých vysokých kozačkách, ale s našponovanými zády a sevřenými čelistmi koutkem oka kontrolovala, kde přesně matka stojí. Colleen se však otočila a vrátila se do kuchyně.

4

„Tati!“

Chystali se do Birminghamského muzea a galerie umění, což byla jedna z jejich pravidelných štací. Ava se nemohla dočkat. Teď ale na Mikea Bonneyho dcery dorážely ze všech stran a s důkladností makaků mu šátraly v kapsách, než každé podal ruličku bonbónů. Servaly z nich obal a rychle je do sebe cpaly, jako by to bylo poprvé, co dostaly ochutnat sladkosti.

„Jsou jak sarančata,“ ucedila Colleen, aniž by věděla, co saranče vůbec je. Bez dalšího komentáře je s Mikem nechala odejít, stále ještě dotčená, že ji detektiv seržant Delahaye setřel před dětmi.

Výtah nechali výtahem a sešli dolů po ponurém schodišti, kde se jejich hlasy rozléhaly jako v jeskyni. Ava musela červený zápisník vyndat z výklenku za popelnicí – policie by totiž mohla hledat stopy všude – a schovala ho za těžkým šatníkem v dětském pokoji.

Před bytovkou nebylo stopy ani po Trevorovi, ani po jeho autě, Austinu Princess, obvykle parkujícím pod jeho okny. Nevyskytovala se tu živá duše, na Cock Hill Lane byl nulový provoz.

Mike nespokojeně mlaskl jazykem. „Pojďte, musíme kousek pěšky,“ zavrtěl hlavou. „Policajti to tady všude uzavřeli.“

„Vyslýchali tě, tati?“ zeptala se Ava bezstarostným tónem. V roli Normální holky začínala být fakt dobrá. Šla jí ještě lépe než paní Nafrněná Snobská či Mladý Severoangličan, dokonce i než Tara z Tennessee.

„Ano, ale nic jsem jim k tomu říct nedokázal. Toho chudáka kluka jsem neznal.“

Prošli kolem komunitního centra Deelands Hall, místa, kde byl Mickey naposledy viděn živý, a minuli dva místní obchůdky, před nimiž u svých kol a za ně připojených velkých vozíků čekali na zakázku rozvážkoví poslíčci Nathaniel Marlowe a Karl Jones. Karl si kolemjdoucích nevšímal, ale Nathaniel směrem k dívkám smekl imaginární čapku.

Přes Callow Bridge, kde táta zapnul rádio, se jeho Ford Anglia přenesl do předměstské oblasti zvané Vesnice. Když jí projížděl a blížil se tak místu nálezu těla, Ava se odmlčela.

Městský nadjezd se po jejich boku rozkračoval jako betonový kolos, vůz pod něj zaplul a vynořil se na druhé straně. Ava si mohla krk vykroutit, aby něco zahlédla. V onom vzdáleném koutě stál bílý stan a lidé v overalech něco ukazovali vyšetřovatelům. Po náspu šla v rojnici dlouhá řada policistů strašidelně pomalým krokem, oči hledající důkazy upřené k zemi. Nechyběli ani policejní psi – němečtí ovčáci. Tohle Avě nedělalo hlavu, takoví psi jsou trénováni na hledání specifičtějších pachů, a i kdyby se nakrásně pročuchali až ke dveřím Bonneyovic bytu, musela by ledacos vysvětlovat, ale to by ještě neznamenalo, že Mickeyho zabila ona.

Úžlabinu ulice Cock Hill Lane neprostupně uzavírala bílá páska, policejní uniformy a blikající světla. Táta zahnul doprava a už byli na své trase. Z rádia znělo „Fade to Gray“, song, který Avu vždy přenesl do jiného světa. Jižní část Bristol Road je zavedla k automobilce Austin, obří továrně, jež zcela ovládla okolí, s hustou sítí silniček, s širokými pláněmi zastavěnými nově vyrobenými vozy, s umouněnými hnědými průmyslovými budovami s mřížkovými okny a tisícovkou dělníků.

Táta se jí zeptal na školu a dostal lhostejnou odpověď. Tušila, že je mu to jasné, když se nepochlubila sama. Stočila rozhovor na televizi a muziku, jenom zpravodajství se vyhnula. S uchováním tajemství měla zkušenosti. Jediným důvěryhodným člověkem ve vesmíru byl její nejlepší kamarád John, jenže ten byl teď na prázdninách u táty v Irsku a vrátí se až v příštím týdnu, a ona si stejně nebyla jistá, zda by něčemu prospělo, kdyby mu to vyklopila. John, když šlo o vážné věci, dokázal chápavě naslouchat, a když si před ním vylila srdíčko, vždycky jí potom bylo líp. Aby se svěřila tátovi, v tom neviděla žádný smysl: sevřel by rty do podoby kočičího zadku a vrátil by je všechny tři mámě, ať si nějak poradí ona.

Proč jenom nedržela pusu? Proč musela před detektivem zmínit vrahy z močálů? Před cizími lidmi, před mámou, většinou zůstávala stydlivě zticha, jenomže ten detektiv ji něčím upoutal. Jako angličtinářka paní Roseová. U obou měla pocit, že jí nic nehrozí, když promluví otevřeně, a že jí budou naslouchat, brát ji jako osobnost. Napomohlo tomu, že ji těšilo dívat se na něj, jako ji těšilo dívat se na Davida McCalluma ve sci-fi seriálu Sapphire and Steel.

Z denního snění ji vytrhl táta, pohladil ji po ruce. Byla by ráda věděla, zda se cítí provinile, že je opustil, ostatně to bylo jen před pár lety. Poté co odešel, život nabyl na strašidelnosti: ocitly se bez peněz, schovávaly se před panem domácím a před chlápkem od firmy, která jim pronajímala telku, a vůbec před každým mužským, co si najednou troufl dělat Colleen slizké návrhy, poněvadž věděl, že tahle ženská už nemá ochraňujícího manžela.

Náhradním manželem se stala Ava, stejně jako terapeutkou, týmovou roztleskávačkou, psem obranářem i obětním beránkem. Psát právnímu zástupci a sociálce musela ona, poněvadž ve stylu a pravopisu byla o tolik lepší než matka, a že to bylo složité dospělácké dopisování, které musela předvést, kdykoli ho bylo zapotřebí! K tomu neustálé obavy a opakované návštěvy úřadu sociálního zabezpečení, nutnost předstírat, že tam nikdy nebyly, poněvadž matka by se musela hanbou propadnout. V té přeplněné čekárně, před těmi úřednicemi s vyhaslým pohledem, kde matce ležely děti u nohou jako znavení lovečtí psi.

Ava už v tuto chvíli věděla, že aby přežila dětství, musí se nejen naučit chápat, jak to v životě chodí, ale musí se i naučit výmluvám, lžím a taky tomu, jak si uchovat tajemství; jak nemluvit o své bídě. Žít v jedné domácnosti s matkou člověka vyčerpávalo. Colleen brala všechny ostatní ženy jako konkurentky v neexistující soutěži krásy, a která by si dovolila ji jakkoli přehlížet, tu obvinila z čiré žárlivosti. Ovšem na co by se dalo žárlit, o tom měla Ava své pochybnosti. Colleen sice byla kráska, ale zároveň chudá samoživitelka tří dětí nacpaných spolu s ní do minibytečku. Měla poněkud pofiderního přítele, jehož by nikdo neměl znát, jenomže ho stejně všichni znali. Lidé žijící v prosklených domech by neměli házet kamením, zvlášť když jsou stěny jejich domů většinou nejen skleněné, ale z větší části i zrcadlové, a výhled z okna nabídne pouze hořký odraz.

Dívky o tomhle mluvit nemohly a už vůbec nemohly zmínit tamto. Byly Colleeniny parťačky při hře zrcadlo, zrcadlo, kdo je na světě nejkrásnější, a běda jim, kdyby jejich odpověď zněla jinak než: Přece ty, maminko. Z Colleen šel strach, taky se s ničím nemazala, praštila vás čímkoli, co bylo po ruce: kartáčem na vlasy, příborem, svazkem klíčů nebo časopisem Woman’s Own. Nedokázala rozumně uvažovat a její tresty byly vzhledem k provinění hodně přehnané. Člověka až děsilo, jak snadno matka ztrácela sebevládu. Dcerušky nebyly hodné, protože ji měly rády, ale protože se jí bály. Bály se jí, a bály se i toho, že ji ztratí, poněvadž nikoho jiného neměly, a Ava nemohla věci změnit o nic víc než počasí.

Ani s nevlastní mámou to pro děvčata nebylo lehké. Ava by si ráda Valerii oblíbila, jenomže ta ženská mámě tátu ukradla – aspoň tak jim to máma vždycky připomněla. Věrné až za hrob tedy musely zůstat mámě, nejen z etických důvodů, ale hlavně proto, že na tom Colleen tak usilovně trvala; podle ní táta neopustil ji, ale je a to, že není doma, je jejich vina, protože kdyby se nebyly narodily, neodešel by za jinou.

Majestátním portálem vstoupili do muzea. Hned u vchodu Avu potěšily známé pachy starého dřeva a kamene, jako by jí na pozdrav položily ruku na rameno. Hlasy se tu, jako ve všech mauzoleích, rozléhaly ozvěnou, i když byly ztišené. Sestry to respektovaly, chtěly být hodné kvůli tatínkovi. Ale v galerii se klouzaly po podlaze, dokud je šeptem nenapomenul: „Holky!“, načež si pospíšily, aby zas byly po jeho boku, prohlížely si umění a nechávaly se poučit. Pracoval v automobilce, ale měl se stát spíše umělcem a rozhodně věděl, o čem jim vykládá.

V muzeu chodily rády do zoologické části expozice, nejraději pak do oddělení entomologie, kde obdivovaly hmyz s exoskeletem, kostmi po vnější části těla, fungujícími jako brnění. V části věnované ornitologii Ava zkoumala kostry ptáků s jejich obráceně se ohýbajícími koleny, mimořádně velkými hrudními kostmi podobnými kormidlu, dutými kostmi a křehoučkými lebkami.

V oddělení pravěku se otec se staršími dcerami vždycky dali do smíchu, když se Tyrannosaurus rex v životní velikosti rozeřval ze skrytých reproduktorů a Rita vypískla strachy. Ava se nejlépe cítila v oddělení savců, hlavně placentálů, méně u vačnatců, jejichž kostry ji děsily. Každá čeleď tu měla svého vycpaného zástupce, z nichž ti nejstarší už byli vypelichaní až na sametovou podšívku. Ava vycpané exponáty zkoumala v touze dozvědět se, jak probíhá onen proces uchování zvířete pro posmrtný život o něco delší, než bylo dáno tomu skutečnému. Lední medvěd (Ursus maritimus – 210 kostí, 42 zubů) stál hned za sklem a ona ráda přitiskla svou tvář k jeho, pokryté srstí, a obkružovala tvar mohutné hlavy prstem s okousaným nehtem.

„Kterou část kostry mají úplně všichni masožraví savci?“ položil jí táta otázku. Ava obrátila mozek naruby ve snaze vybavit si hlavní masožravé čeledi: Ursidae, Canidae, Felidae, Mustelidae…

„Trháky,“ odpověděla a úsměv plný uznání, kterým ji tatínek oblažil, vydal za tisícovku ruliček bonbónů. Kosti a zuby dokážou vyprávět celý životní příběh, především u lidí (Homo sapiens – 206 kostí, 32 zubů). Kosti se v různých situacích chovají různě: živá kost má krásný modravý odstín, zatímco mrtvá kost v kyselině gumovatí, po spálení v ohni se snadno láme a obzvlášť krásná je, když se vybělí.

Dumala o lišákovi, kde teď asi je. Strčila ruku do kapsy a bříškem palce otestovala špičatost hrotů modré pastelky.

5

Mrtvola natažená na ocelovém stole byla tichá a ukrutná a její skutečnost bylo těžké pochopit; kdysi vitální hlučný adolescent zredukovaný na maso a sajrajt. Žádná dávka dezinfekce nebyla s to ten zápach zamaskovat.

Přesto se dal Mickey Grant v obličeji stále rozpoznat. Detektiv seržant Seth Delahaye předpokládal, že právě proto ten, kdo ho našel, věděl, že je to Mickey Grant, a nikoli někdo jiný, náhodná mrtvola odhozená v místě, o kterém nikdo neví. Delahaye vraždy už vyšetřoval a mrtvé děti viděl, ale věděl, že tohle je jiné. Nezaměnitelná intuice v něm vzbuzovala nejhorší obavy.

Vedoucí ohledávač místa činu, soudní lékař, jemuž nikdo neřekl jinak než pan Trent, shromáždil zbytky oděvu opatrně odstraněného z těla. Zbytek týmu se stále ještě pohyboval v terénu. Během přípravy těla na pitvu si Delahaye šel vyžebrat šálek čaje; potřeboval si na chvíli oddechnout a vzal zavděk i slabým pytlíkovým Ty-phoo. Jeho přímý nadřízený, detektiv inspektor Perrin, byl u Mickeyho rodičů. Delahaye dal přednost márnici.

Pokud se důkazy nashromáždí rychle, je čas nejdůležitějším spojencem, ale když tomu tak není, stane se nepřítelem.

Michael Anthony Grant byl otevřen skalpelem a prostudován: byly odebrány vzorky a uloženy do lahviček, lahvičky zašpuntovány a uskladněny před odesláním na analýzu. Většinu vnitřních orgánů propíchly ostré konce jeho roztříštěných žeber. Předloktí měl ohnutá do šikmých, nepřirozených úhlů, kůži proťaly úlomky z fraktur a byla porušena i v místech kruhových stop. Patoložka přetáhla tkáň jeho obličeje přes lebku a vyjmula z ní mozek, zvážila ho a umístila na tác. V torzu těla zanechala pitevní jizvu ve tvaru ypsilonu. Většina kůže se při omývání sloupla. Delahaye spolkl svůj odpor stejně jako soucit, ale nepomohlo ani jedno.

Patoložkou byla profesorka Simmonsová, vysoká žena o něco starší než on, s očima stejně modrýma jako její rouška. Pomáhali jí pitevní asistenti, útlý mladík jménem Hickman a podsaditý svalovec Towler. Delahaye jim položil všechny relevantní otázky a dostal odpovědi tak blízké vědecké pravdě, jak se jen daly vypaběrkovat z rozkládající se změti. Čas smrti se nedal určit přesně, ale důkazy svědčily o tom, že chlapec byl zavražděn krátce po svém zmizení.

„Podle hypostáze lze předpokládat, že nějakou dobu po smrti strávil vsedě,“ řekla Simmonsová. Chirurgické rukavice a zástěru měla zakrvácené. Poukázala na tmavší místa na těle. „Musel být uložen na chladném tmavém místě, protože kdyby byl hned po smrti umístěn tam, kde ho našli, rozklad by pokročil víc. Typ muších larev nám říká, že tam dlouho být nemohl, teplé dny minulého týdne by ho urychlily.“

„Znásilněn?“ zeptal se Delahaye, poněvadž na tohle je nutné zeptat se vždycky.

„Nelze říct,“ odvětila patoložka. „Modřinu může zakrýt ztmavnutí kůže. Semeno se rychle znehodnocuje a delší pobyt venku v případě tak pokročilého rozkladu znemožňuje jeho detekci. Příčinou smrti byla bodná rána do srdce. Hrudní koš vypadá, jako kdyby ho rozdrtil velký těžký předmět, nejspíš ještě před smrtí, ale možná až po ní.“ Simmonsová si dala ruce v bok. „Moc krve v něm nezbylo. A vzhledem k jeho stavu nemůžeme říct určitě, kolik ran vzniklo před smrtí a kolik až po ní.“ Oči se jí nad lemem roušky zatřpytily. „Koukněte se na tyhle…“ Ukázala na menší ranky na pažích, rukou a ramenou – neúplné kroužky a srpky s nepravidelnými, téměř zubatými okraji.

Delahaye shlédl na známky, které mu ukazovala, a pak se k nim sklonil a zamračil se. „Stopy po zubech?“

„Byl pokousán.“

„Pokousán?“

„Kdybyste se kouknul sem… a sem, má stopy po kousnutí podél čelisti a hlubší pak na krku, což mohl být pokus mu ho prokousnout. Poranění rukou a předloktí jsou typicky obranná – především na rukou,“ pokračovala Simmonsová a ukázala na hlubší rány, které měly tvar oválu. „Tady došlo k prokousnutí, jak útočník trhal pohybující se oběti maso, když se od něj snažila odtáhnout. Z těchto viditelných stop odvozuju, že se pachatel zakousl, zatáhl, zatřásl hlavou a pak pustil.“

„Jako bojový pes,“ prohodil Delahaye.

„Ano, přesně jako bojový pes,“ potvrdila Simmonsová. „Mohlo jít o mučení před vraždou, anebo pachatelův způsob boje.“

„Způsob boje?“

V koutcích očí se jí objevily vrásky. „Ano, seržante. Lidské zuby stále ještě zařazujeme do arzenálu fyzických zbraní.“

„Asi nelze předpokládat, že by to mohly být zuby zvířecí?“

„Ne, tohle zcela jasně provedl člověk,“ prohlásila patoložka. „Nejsou tu hluboké otisky psích zubů, horních ani dolních, a ani stopy po trhácích, které lidé nemají, stejně jako nemají dlouhé zahnuté špičáky. Forenzní odontolog pořídí sádrový odlitek ran a my se pokusíme získat obtisk, který vy budete moct porovnat se záznamy ze zubařských ordinací. Jenže s ohledem na tak silnou degradaci materiálu budeme rádi, pokud se nám kvalitního odlitku vůbec dostane.“

„Kanibal?“ Delahaye upřednostňoval starosvětský termín anthropophagus. Stačí vyřknout slovo kanibal, a všichni hned propadnou panice a vrtí hlavou.

Patoložka si vyměnila pohled se svými asistenty. „Žádná tkáň odstraněna nebyla. Typické části těla, které padly za oběť v historicky doložených případech kanibalismu, jsou tady netknuté,“ pokračovala Simmonsová. Ukázala na triceps, biceps, hýždě, lýtka a stehna, stejně jako na zádové svaly – všechny tyto oblasti při vraždách s kanibalským motivem utrpí škodu nejčastěji. Pokývla hlavou k druhému stolu, přikrytému prostěradlem. „S chlapcem se nám sem dostalo i tohle.“ Zatáhla za prostěradlo.

Byl to lišák, scvrklá zrzavá schránka na blyštící se oceli. Delahaye si vzpomněl, že ho zahlédl, když si posvítil baterkou do toho smrdutého doupěte. V zastavěné oblasti šlo o ideální místo, kam schovat tělo; člověk musel dané sousedství dobře znát, aby věděl, že zde existuje podobná před světem skrytá enkláva. Bohužel to nebylo opravdové místo činu, vrah se tady pouze zbavil oběti. Rubery je předměstí Birminghamu obklopené zelení a opravdové místo činu může být kdekoli.

„Sražen na silnici,“ řekla Simmonsová. „Chudáček.“

Seth Delahaye zíral na zvíře. Dvě mrtvoly nalezené na jednom místě. Výraz chudáček se samozřejmě týkal i Mickeyho, přestože to podle všeho byl zlomyslný hajzlík. Jenomže tenhle zlomyslný hajzlík měl kamarády a budoucnost. Byl milován, byl milován od začátku, ale nějak se nikdy nenaučil stát se dobrým člověkem. Byla ho strašná škoda. Chudáček je slabé slovo.

6

Když Paul Ballow s Lucy vyšli z Longbridgeské krčmy v oparu cigaretového kouře a vypitého ležáku, světlo lamp čeřilo jemné mžení. Lucy roztáhla deštník a on se k ní pod něj schoulil. Projíždějící auta rozstřikovala spadanou vodu, ještě hlučněji, když přejela zlom rampy stoupající k provizornímu nadjezdu, který se odtud obludně rozkračoval na mohutných pilířích městem a půlil Vesnici vedví. Paul si všiml, kam směřuje Lucyin pohled: v proluce mezi sloupy se tyčil Psychiatrický ústav Rubery Hill, kde na půl úvazku pracovala v prádelně, ale nebyla si jistá, obzvlášť v noci, zda má tu budovu ráda.

„Myslíš, že ho chytěj?“ otázala se.

„To teda kurva doufám,“ odpověděl s myšlenkou na bráchu Mattyho.

„Myslíš, že je… odtamtud?“ kývla směrem k ústavu pro choromyslné.

Po chvíli Paul zamumlal: „Ne, nemyslím.“ Cvoků je víc tady venku než tam uvnitř.

Stoupali uličkou Cock Hill Lane, dokud nedošli k masivní stěně bývalého lomu, kde kolem nich prosvištěla dodávka a reflektory osvítila výsek hlodášových keřů. Lucy zalapala po dechu, zastavila se a ukázala před sebe.

„Co to kurva bylo?“ Zírala na bývalý lom.

„Co?“ zeptal se Paul vylekaně a díval se tam, kam ukazovala.

„Ve tmě tam svítily oči. Jakoby kočičí.“

Paul se zakřenil. „Tak to asi byla kočka.“

Lucy tím neuklidnil. I ve svitu lamp bylo znát, jak je bledá. Upírala zrak do jednoho místa na vzdáleném úbočí, a jemu naskákaly na pažích brázdy husí kůže. Ulicí se šinuly automobily a dvojitý výkon jejich reflektorů zapříčinil, že ho chytila za lem bundy a znova ukázala před sebe.

„Tamhle, honem. Vidíš to?“

Viděl. Na pár přelétavých okamžiků téměř pod horní křivolakou hranou siluety lomu zasvítily dva zlaté kotouče jako odrazky, nejméně metr osmdesát nad zemí.

„Tohle není kočka,“ zamručel Paul.

„Že by sova?“ Lucy ztuhla jako přimrazená, protože když ono místo osvítilo další auto, zlaté kotouče byly skloněné, jako by se dívaly přímo na ně dva.

„Jestli je to sova, tak je to zkurveně vysoká sova.“ Čapl ji za ruku a rychle ji odtud odváděl; téměř běželi. Když konečně zpomalili a popadli dech, dali se do smíchu.

„Možná medvěd,“ napadlo Paula.

„V týhle zemi už medvědy nemáme!“

„Dlouhý sovy nemáme zrovna tak,“ zažertoval a dostal od Lucy pusu.

7

Greenovi se k Bonneyovým vždycky chovali laskavě, obzvlášť poté, co od rodiny odešel Mike. Jejich dcera Becky, expert v pohánění sportovního kočárku, byla na výletech vždycky k ruce. Byla starší než Ava a na jaře už měla ukončit základku, ale i tak Avu často doprovodila, když musela vyrazit do školy dřív než sestřičky. Jenomže si před nedávnem našla kluka, Kennetha, člena místní punkové kapely Válečný tanec. Každé ráno se scházeli pod nadjezdem na rychlé pomuchlování, než se rozešli každý do své školy, on na střední a ona na základní. Byl to nafoukaný blbeček, ale ostatní členové kapely se k Avě chovali jaksepatří, což znamenalo, že si ji lehce dobírali (pokud ji úplně neignorovali). Výjimku představoval Paul Ballow, který jí vždycky řekl „ahoj“. Paul byl starší brácha jejího kamaráda Mattyho, s kterým se znala skoro odjakživa.

Když se děvčata přiblížila, členové skupiny kouřili a o něčem tlachali. Becky vyrazila dát Kennethovi pusu a Ava si zatím prohlížela ostatní. Zpěvačka Lucy vypadala nad věcí, taková místní Debbie Harry, jinak kapelu tvořili už jen mladí muži. Zatímco obecně považovala mladé muže za humpolácké opičáky, tihle působili dostatečně lidsky, hlavně Paul, i přes své štětinaté číro.

Ava si přečetla graffiti na zdech. Viděla nápis VÁLEČNÝ TANEC s výrazným logem i typem písma. Vedle byl vzkaz, který se v posledním měsíci objevoval snad všude:

DEJ SI BACHA, ABY TĚ NEČAP HARRY CA NAB!

Paul se od skupinky oddělil a s cigaretou mezi zuby přistoupil k Avě. Měla ho ráda, protože v ní vzbuzoval pocit bezpečí a choval se k ní jako k někomu, koho si váží.

„To by mě zajímalo, co je ten náš Harry zač,“ kývl k nápisu, na který se dívala.

„Nevím. Je to čistý a úhledný, ne jako…“ Ukázala na anatomicky velmi špatně vyvedeného ptáka s koulemi, načmáraného nad jejich hlavami. Musela se ušklíbnout. Paul zavrtěl hlavou v předstíraném zoufalství.

„Řekl bych, že Harry se snaží bejt delikvent. Ale že by se nechal zlákat skutečným voláním anarchie, na to nevypadá.“ Ava protočila oči, a tak se zasmál. „Líbí?“ zeptal se a kývl hlavou k uměleckému dílku, jehož byl autorem, logu kapely Válečný tanec. Byl to zakrvácený hrot šípu vězící mezi písmeny V a T.

Ava předstírala, že podrobuje logo vážnému hodnocení, asi jako odborník přizvaný do vzdělávacího pořadu Otevřená univerzita. „Je to logo, které zůstane ve veřejném povědomí ještě celé roky.“ Usmála se. „V hitparádě Top of the Pops bude vypadat skvěle.“

Takový sarkasmus si od Paula vysloužil zafunění. V tu chvíli sjelo ze silnice stříbrné Audi Quattro a zastavilo pod třetím obloukem, což mělo okamžitý efekt: smích a klábosení ustaly.

Bouchla dvířka a zpoza pilířů vyšli dva muži, kostnatý dlouhán a vedle něj bezvadně oblečený detektiv seržant Delahaye, který Avu poznal, ale nedal to najevo. Přispěchala k ní Becky, popadla ji za ruku a táhla ji pryč. Ava ještě stihla otočit hlavu a zahlédla, jak na ni Paul mrkl a detektiv seržant Delahaye k ní vyslal drobné pokývnutí hlavou. Vycítila, že oba dva, policista i pankáč, si jsou v něčem podobní. Jsou to dobří chlapi, a není na škodu o nich vědět, protože nikdy nevíte, kdy je budete potřebovat.

8

Delahaye zaslechl, jak jeden z mladíků zamumlal směrem k blondýnce: „Bacha, přijela výjezdovka,“ načež ho dívka šťouchla do žeber. Členové kapely Ben a Paul se narovnali a típli cigarety.

„Copak nikdy nechodíte domů, seržante?“ zeptal se Paul.

„Ne,“ odpověděl Delahaye. „Nebude vadit pár otázek?“

„Klidně si poslužte, pane detektiv,“ řekl Kenneth. „Jen do toho, udělejte nám tu radost.“ Detektiv konstábl Steve Lines strčil ruce do kapes a s dobrou náladou čelil zvědavým pohledům.

Ochotně udali svá jména, načež se jich Delahaye zeptal: „Znal se někdo z vás dobře s Mickeym Grantem?“

„Ani ne,“ řekl Kenneth. „Prostě se tady motal kolem jednoho dvou starších kluků.“

„Já ho znal,“ ozval se Paul. „Jeho starší brácha Joe je můj kámoš.“ Desátník Joseph Grant dostane v Belfastu opušťák a přijede na bratrův pohřeb.

„Byl někdo z vás u toho, když se vypařil?“ chtěl vědět Lines.

Všichni zavrtěli hlavou. Na diskotéky v komunitním centru byli očividně moc staří.

„Vsadím se, že Mickeyho sejmul Peďas Bob,“ prohlásil Ben. „Vsadím pětku.“

„Zajímá nás každý možný podezřelý,“ odvětil konstábl Lines.

„Tak to nemusíte jezdit daleko,“ pokračoval Ben. „Bydlí u parku Lickey Hills.“

„Je pravda, že Mickey jednou na Astera plivnul,“ doplnil Paul. „To takhle jdeme s Joem a Mickeym kolem večky, když se Aster vyvalí ven s taškou plnou plechovkovýho…“

„Večky?“ zopakoval Delahaye.

„Večerky,“ upřesnil Paul. „A Joe povídá: ‚Hele, to je ten perverzák.‘ Aster se na nás otočil a Mickey na něj flusnul. Sice netrefil, ale Aster se tvářil fakt rozzuřeně.“

„A loni se Mickey porafal se zmrzlinářem,“ přidala se Lucy.

„Opravdu?“ řekl Lines.

„A jak! Mickey se narval před frontu děcek a zmrzlinář mu řek, ať kouká vypadnout. Mickey mu začal odmlouvat a chlápek fakt vylez z tý svý zmrzlinářský káry, že mu dá pár facek.“

„Nevíte, jak se ten zmrzlinář jmenuje?“ zeptal se Delahaye.

Lucy zavrtěla hlavou, ale slovo si vzal Paul: „Pete Ancona. Většinu večerů popíjí v Longbridgeské krčmě. Je to jedinej zmrzlinář, co jeho dodávka vyřvává Strejček Donald farmu měl.“

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

1

2

3

4

5

6

7

8