Verity

Copyright © 2018 by Colleen Hoover

Author’s note copyright © 2022 by Colleen Hoover

Bonus chapter copyright © 2022 by Colleen Hoover

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2020, 2024

ISBN 978-80-249-5603-9

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- Epilog

Jediné osobě, které tahle kniha může být věnována.

Tarryn Fisherová,

díky za to, že máš pochopení pro temné stránky

lidské povahy stejně jako ty světlé.

Milí čtenáři,

odkud mám vůbec začít?

Když jsem v roce 2018 psala román Pravda, nebo lež, byla jsem tak nervózní. Byl to hodně velký krok stranou od knih, které píšu obvykle a na které jste ode mě zvyklí. S touhle knihou jsem se připravovala na mnohem skromnější náklad. V jednu chvíli jsem byla přesvědčená, že ji bude číst snad jen má matka, ale i tehdy mě to tak bavilo psát, že jsem se nedokázala zastavit.

Když došlo na vydání, čekala jsem, že ti, kdo mi vyjadřovali přízeň předtím, budou váhat, jestli mě mají následovat do nového žánru. Jenže jsem se nemohla víc mýlit. Podpora čtenářů byla od začátku taková, až mi to bralo dech, a dech mi bere i podpora všech těch nových čtenářů, které si příběh od té doby našel.

Díky, že jste tady.

Mým jediným cílem coby spisovatelky je bavit, ale nikdy jsem si nepředstavovala, že čtenáři budou na oplátku zase bavit mě. Všechny ty debaty v Team Manuscript aTeam Letter mi poskytly hodiny zábavy, stejně jako chytré tiktoky na Pravdu, nebo lež, diskusní skupina Verity i ty úžasné grafiky, které jste sdíleli. Nemůžu vám dostatečně poděkovat za to, že jste tenhle šílený příběh a jeho postavy přijali a že jste mi na oplátku poskytli tolik potěšení.

Napsat pro nové vydání románu Pravda, nebo lež bonusovou kapitolu mě velmi bavilo. Doufám, že si její čtení užijete.

Děkuju vám za tuhle práci snů.

Srdečně

Colleen Hooverová

1

Prasknutí lebky jsem uslyšela ještě předtím, než mě pokropila krev.

Zalapala jsem po dechu a rychle ucouvla zpátky na chodník. Jeden podpatek se mi zachytil za obrubník, takže jsem se přidržela sloupku značky Zákaz parkování, abych neupadla.

Ten muž byl ještě před pár vteřinami přede mnou. Oba jsme stáli v hloučku lidí čekajících na přechodu na zelenou, jenže on vstoupil do vozovky předčasně – a smetl ho kamion. V poslední vteřině jsem po něm skočila, abych ho strhla zpátky, ale moje ruka už hrábla jen do prázdna. Zavřela jsem oči těsně předtím, než se jeho hlava ocitla pod pneumatikou, ale to prasknutí jsem slyšela. Jako když vyletí zátka ze šampaňského.

Ten chudák si za to mohl sám, díval se do mobilu místo před sebe, nejspíš jednal automaticky. Zřejmě tuhle ulici přecházel často a nikdy se nic nestalo. Smrtící rutina.

Lidé zalapali po dechu, ale nikdo nevykřikl. Z kamionu vyskočil spolujezdec a vrhl se k tělu. Couvala jsem od toho výjevu, zatímco někteří lidé se naopak rozběhli blíž ve snaze pomoct. Já se ale nemusela dívat na muže pod pneumatikou, abych věděla, že to nemohl přežít. Stačil mi pohled na mou původně bílou blůzku, teď postříkanou krví. Tady se místo sanitky bude rovnou volat pohřebák.

Snažila jsem se dostat dál od přechodu – někam, kde bych se mohla trochu vzpamatovat –, jenže na semaforu už pro chodce naskočila zelená a dav se začal valit do silnice. V téhle manhattanské řece těl se nedalo plavat proti proudu. Někteří procházeli kolem nehody, aniž odtrhli oči od mobilů. Přestala jsem se pokoušet vzdorovat proudu a jen jsem čekala, až nával opadne. Ohlédla jsem se k nehodě a dávala si přitom pozor, abych se nepodívala na toho sraženého chudáka. Řidič kamionu už stál za autem a s vytřeštěnýma očima telefonoval. Kolem postávali další lidé. Asi tři nebo čtyři se snažili pomáhat, ale ostatní zřejmě přilákala jen morbidní zvědavost a natáčeli si tu příšernou scénu telefony.

Kdybych žila pořád ve Virginii, probíhalo by to úplně jinak. Všichni kolem by se zastavili, zavládla by panika, lidi by ječeli, během pár minut by dorazil zpravodajský štáb. Jenže tady na Manhattanu srazí auto člověka tak často, že se to bere jen jako nepříjemnost. Pro někoho dopravní komplikace. Pro někoho zničené oblečení. Je to tady tak běžné, že si to nejspíš ani nezaslouží zmínku v novinách.

Lhostejnost obyvatel v tomhle městě mi sice vadila, ale právě kvůli tomu jsem se sem před deseti lety přistěhovala. Týpci jako já patří do přelidněných metropolí. Na takhle velkém místě nesejde na tom, v jakém stavu je můj život. Je tu tolik lidí s mnohem žalostnějšími osudy, než je ten můj.

Tady jsem neviditelná. Bezvýznamná. Manhattan je příliš přecpaný lidmi, než aby se o mě staral, a za to ho miluju.

„Jste poraněná?“

Vzhlédla jsem k muži, který se dotkl mé ruky a zkoumavým pohledem přejížděl moji blůzku. V obličeji měl silně ustaraný výraz, když si mě důkladně prohlížel a pátral po možných příčinách krvácení. Podle jeho reakce bylo zřejmé, že nepatří k těm Newyorčanům s tvrdým srdcem. Teď tady možná žije, ale ať už pochází odkudkoli, tohle místo z něj ještě soucit úplně nevytlouklo.

„Jste poraněná?“ zopakoval a podíval se mi do očí.

„Ne, to není moje krev. Stála jsem kousek od něj, když…“ Zarazila jsem se. Zrovna jsem viděla zemřít člověka. Byla jsem u něj tak blízko, že mám na sobě jeho krev.

Přestěhovala jsem se sem do města, abych byla neviditelná, ale rozhodně nejsem neproniknutelná. Ne že bych se nesnažila. Pracuju na tom, abych byla tak tvrdá jako beton pod mýma nohama. Ale zatím se mi to nedaří. Cítila jsem, jak se mi to, čeho jsem právě byla svědkem, usazuje v žaludku.

Zakryla jsem si pusu rukou, ale rychle jsem ji dala pryč, když jsem na rtech ucítila něco lepkavého. Další krev. Podívala jsem se na svoji halenku. Tolik krve, a žádná moje. Chytila jsem látku do prstů a odtáhla si ji od hrudi, ale košile se mi přilepila k tělu tam, kde už krev stačila zaschnout.

Napadlo mě, že potřebuju vodu. Začala se mi točit hlava. Chtěla jsem si zamnout čelo, štípnout se do nosu, ale bála jsem se sama sebe dotknout. Vzhlédla jsem k tomu cizinci, který mě pořád držel za ruku.

„Mám to na obličeji?“ vypravila jsem ze sebe.

Stiskl rty a uhnul očima, jako by zkoumal ulici kolem nás. Pak ukázal ke kavárně o pár domů dál.

„Tam budou mít toalety,“ prohlásil, přiložil mi dlaň dolů na záda a postrčil mě tím směrem.

Podívala jsem se přes ulici na budovu Pantem Press, kam jsem měla namířeno, než se to stalo. Byla jsem tak blízko. Patnáct, možná dvacet kroků od místa, kam jsem se nutně potřebovala dostat na schůzku.

Napadlo mě, jak daleko byl asi od svého cíle ten mrtvý?

Když jsme došli ke kavárně, cizí muž mi přidržel dveře. Žena s kelímky kávy v obou rukou se kolem mě chtěla protáhnout ven, ale pak uviděla moji blůzku. Okamžitě ucouvla zpátky dovnitř, takže jsme oba mohli vejít. Zamířila jsem k dámským toaletám, ale dveře byly zamčené. Můj zachránce otevřel dveře pánských záchodků a ukázal mi, abych šla s ním tam.

Nezamkl za námi dveře, ale šel hned ke kohoutku a pustil vodu. Zadívala jsem se do zrcadla a ulevilo se mi, že to není tak hrozné, jak jsem se bála. Na tvářích jsem měla pár kapek, které už začínaly tmavnout, a trochu taky nad obočím. To nejhorší schytala blůza.

Neznámý mi podal namočené papírové ručníky a já si začala otírat obličej, zatímco on namáčel další. Teď už se mi do nosu dostal i pach krve. Jeho odporná nasládlost mě okamžitě vrátila do doby, kdy mi bylo deset let. Pach krve byl tak výrazný, že jsem ho nezapomněla ani po všech těch letech.

Pokusila jsem se zadržet dech, abych zabránila dalšímu návalu nevolnosti. Nechtěla jsem zvracet. Ale chtěla jsem ze sebe sundat tu halenku. Hned.

Roztřesenými prsty jsem si rozepnula knoflíčky, stáhla si blůzku přes hlavu a strčila ji pod tekoucí vodu. Tam jsem ji nechala odmáčet, vzala si od svého společníka další navlhčené papírové ručníky a začala si omývat krev z hrudi.

Zamířil ke dveřím. Myslela jsem si, že mi chce dopřát soukromí, když jsem tam tak stála ve své nejméně atraktivní podprsence. Místo toho za námi jen zamkl, aby sem někdo nevtrhnul, když jsem polonahá. Bylo to až znepokojivě rytířské gesto, které ve mně vzbudilo pocit nejistoty. Napjatě jsem svého zachránce sledovala v zrcadle.

Někdo zaklepal.

„Moment!“ zavolal můj společník.

Uklidnilo mě vědomí, že někdo čeká za dveřmi. Že by mě slyšel křičet, kdyby něco.

Soustředila jsem se na smývání krve a brzo jsem ji z krku a hrudi všechnu dostala. Pak jsem si prohlédla vlasy, natočila se k zrcadlu ze stran, ale kromě tmavých kořínků pod vybledlým přelivem karamelového odstínu jsem nic neobjevila.

„Tady,“ ozval se můj rytíř a rozepnul si poslední knoflíček své bílé nažehlené košile. „Vezměte si to.“ Ani jsem si nevšimla, že už si sundal sako. To teď viselo na klice. Když si svlékl košili, odhalil pod ní čistě bílé tílko. Byl svalnatý, vyšší než já. V jeho košili se ztratím. Nemůžu v ní jít na tu schůzku. Jenže jsem neměla na vybranou. Vzala jsem si ji od něj, osušila si trup dalšími ručníky a oblékla se. V pánské košili jsem vypadala směšně. Aspoň že to nebyla moje lebka, která explodovala na něčím oblečení. Člověk se musí koukat na věci z té lepší stránky.

Když jsem vzala svou blůzku z umývadla, pochopila jsem, že tu už nezachráním, a nacpala jsem ji do koše. Pak jsem se chytila za umývadlo a zadívala se na sebe v zrcadle. Zíraly na mě dvě unavené prázdné oči. Hrůza, kterou právě viděly, ztmavila jejich obvykle oříškovou barvu na kalně hnědou. Zamnula jsem si tváře dlaněmi, abych do nich dostala trochu barvy, ale nebylo to k ničemu. Stejně jsem pořád vypadala jako smrt.

Odvrátila jsem se od zrcadla a opřela se o zeď. Můj zachránce si uvolnil kravatu a nacpal ji do kapsy saka. Pak si mě chvíli prohlížel. „Nedokážu poznat, jestli jste tak klidná, nebo jste v šoku.“

V šoku jsem nebyla, ale pochybovala jsem i o tom, že bych vypadala klidně. „Taky nevím,“ přiznala jsem. „Co vy? Jste v pořádku?“

„Jo, jistě,“ přikývl. „Bohužel už jsem viděl horší věci.“

Naklonila jsem hlavu ke straně a pokusila se rozebrat vrstvy jeho záhadné odpovědi. Uhnul očima, což mě jen přimělo zírat na něj ještě upřeněji. Co asi viděl kromě hlavy rozdrcené pneumatikou kamionu? Možná je přece jen rodilý Newyorčan. Nebo pracuje v nemocnici. Vzbuzoval takový ten přirozený respekt jako lidé, kteří rozhodují o jiných.

„Jste doktor?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, pracuju v realitách. Totiž pracoval jsem.“ Natáhl se a smetl mi něco z ramene. Ze své košile. Když spustil ruku, na chvíli se mi zadíval do obličeje, než ucouvl.

Jeho oči měly stejnou barvu jako kravata, kterou si nacpal do kapsy. Zelené s nádechem dožluta. Byl hezký, ale připadalo mi, jako by mu to vadilo. Jako by mu vlastní atraktivita byla na obtíž. Něco v něm si přálo, aby si toho lidé nevšímali. Chtěl být v tomhle městě neviditelný. Přesně jako já.

Většina lidí přichází do New Yorku, aby byli objeveni. A pak je tady ten zbytek – my, kteří se sem přicházíme schovat.

„Jak se jmenujete?“

„Lowen.“

Na okamžik se zarazil, ale trvalo to jen pár vteřin.

„Jeremy,“ představil se. Přistoupil k umývadlu, pustil zase vodu a začal si mýt ruce. Dál jsem na něj zírala, neschopná potlačit svou zvědavost. Jak to myslel, že viděl už horší věci? Tvrdil, že pracuje v realitách, ale realitní makléř obvykle v práci nezažívá věci, které by ho naplnily temnotou. A Jeremy ji v sobě měl.

„Co se vám stalo?“ zeptala jsem se.

Podíval se na mě do zrcadla. „Jak to myslíte?“

„Říkal jste, že jste už viděl horší věci. Co jste viděl?“

Zastavil vodu, otřel si ruce a otočil se ke mně. „Vážně to chcete vědět?“

Přikývla jsem.

Zahodil papírový ručník do koše a zastrčil ruce do kapes. Jako by se zachmuřil ještě o něco víc. Podíval se mi do očí, a jako by se mezi ním a tímhle okamžikem vytvořila propast. „Před pěti měsíci jsem vytáhl z jezera svou utopenou osmiletou dceru.“

Prudce jsem se nadechla a přitiskla si dlaň zespodu na krk. To v jeho výrazu nebylo zachmuření. Bylo to zoufalství. „Je mi to tak líto,“ vypravila jsem ze sebe. A bylo. Bylo mi líto jeho dcery. Litovala jsem, že jsem byla tak zvědavá.

„A co vy?“ zeptal se. Opřel se o desku vedle umývadel, jako by tohle byl rozhovor, na který je připravený. Na který čekal. Na někoho, kdo dokáže, že jeho tragédie nebude vypadat tak tragicky. Tohle lidé dělají, když zažili to nejhorší z nejhoršího. Vyhledávají ty, kteří jsou na tom stejně špatně… nebo ještě hůř… a využijí je, aby se cítili trochu líp po tom, co se jim stalo něco děsivého.

Polkla jsem, než jsem promluvila, protože moje tragédie se s tou jeho nedaly srovnat. Pomyslela jsem na tu nejnovější, ale skoro jsem se to styděla vyslovit, protože vedle jeho zážitku to vypadalo tak bezvýznamně. „Minulý týden mi umřela matka.“

Nereagoval soucitně jako předtím já na jeho slova. Nereagoval vůbec, a mě napadlo, jestli doufal, že moje tragédie trumfne tu jeho. Netrumfla. Vyhrál.

„Jak umřela?“

„Na rakovinu. Rok jsem se o ni starala u sebe v bytě.“ Jeremy byl první člověk, před kterým jsem o tom začala mluvit. Cítila jsem, jak mi v jednom zápěstí poskakuje pulz, a sevřela jsem si ho druhou rukou. „Dneska jsem poprvé po týdnech vyšla ven.“

Nějakou chvíli jsme na sebe zírali. Chtěla jsem dodat ještě něco, ale dosud nikdy jsem se s někým úplně cizím nebavila o tak závažných věcech. Takže jsem to chtěla radši ukončit, protože kam takový hovor může vést?

Nikam. Prostě se zastaví.

Jeremy se zase zadíval do zrcadla a vrátil si zatoulaný pramínek tmavých vlasů na místo. „Musím jít na jednu schůzku. Určitě jste v pořádku?“ Zadíval se na mě do zrcadla.

„Jo. Fajn.“

„Fajn?“ zopakoval to slovo, jako by ho to spíš znepokojilo. Jako by ho víc uklidnilo, kdybych prostě potvrdila, že jsem.

„Budu v pořádku,“ ujistila jsem ho. „Díky za pomoc.“

Chtěla jsem, aby se usmál, ale do téhle konverzace se to nehodilo. Stejně by mě zajímalo, jaký má úsměv. Místo toho jen pokrčil rameny a odpověděl: „Fajn.“ Šel odemknout dveře a pak mi je podržel. Nevyšla jsem ven hned, místo toho jsem se na něj znova zadívala. Zatím jsem nebyla připravená čelit světu tam venku. Oceňovala jsem Jeremyho laskavost a chtěla jsem mu říct ještě něco, poděkovat mu líp – třeba nad šálkem kávy, až mu vrátím košili? Jeho altruismus, v dnešní době tak vzácný, mě k němu nějak přitahoval. Ale záblesk zlatého kroužku na jeho levičce mě pobídl do kroku, popohnal mě z toalet a z kavárny na ulici, kde teď bylo snad ještě víc lidí než předtím.

Přijela sanitka a zablokovala provoz v obou směrech. Vracela jsem se zase na místo dramatu a napadlo mě, jestli ode mě policie nebude chtít výpověď. A tak jsem se šla zařadit do fronty svědků k jednomu muži v uniformě. Všichni sice vypovídali zhruba totéž, ale stejně jsem si počkala, zopakovala to a dala strážníkovi svoje kontaktní údaje. Nevím, nakolik mu to pomohlo, když jsem fakticky neviděla, jak se to stalo. Jen jsem stála tak blízko, abych to viděla. Tak blízko, aby moje blůzka skončila jako plátno Jacksona Pollocka.

Když jsem se otočila, zahlédla jsem Jeremyho, jak vychází z té kavárny s kelímkem kávy v ruce. Přešel silnici, soustředěný na to, kam míří. Jeho myšlenky už byly daleko ode mě. Možná uvažoval o tom, jak vysvětlí manželce, proč se vrací bez košile.

Vytáhla jsem z kabelky telefon, abych zjistila, kolik je hodin. Do schůzky s Coreym a editorkou z Pantem Press mi zbývalo ještě čtvrt hodiny. Ruce se mi teď třásly mnohem víc, když už mě nerozptyloval žádný pohledný neznámý. Třeba mi pomůže kafe. Morfium by mi pomohlo určitě, jenže když máma umřela, z hospicu si přišli odvézt své zařízení a zbytek morfia odvezli taky. Věčná škoda, že jsem byla moc otřesená na to, aby mě napadlo ho někam schovat. Teď by se mi vážně hodilo.

2

Když mi Corey včera večer poslal esemesku kvůli dnešní schůzce, bylo to poprvé po několika měsících, co se mi ozval. Seděla jsem zrovna u počítače a zírala na mravence, který mi lezl přes palec na noze.

Mravenec byl sám a lezl sem a tam, zřejmě hledal potravu nebo kamarády. Možná ho tak zmátla ta osamělost. Anebo byl vzrušený z nově nabyté svobody. Musela jsem myslet na to, proč je sám. Mravenci se obvykle vyskytují pohromadě.

Množství času stráveného úvahami nad situací dotyčného mravence jasně indikovalo, že potřebuju vypadnout z bytu. Bála jsem se, že když teď po dlouhé době strávené péčí o mámu vyjdu do haly, budu stejně zmatená jako ten mravenec. Doleva, doprava, dovnitř, ven. Kde jsou mí kamarádi? Kde je jídlo?

Mravenec opustil můj palec a slezl na dřevěnou podlahu. Právě zmizel ve skulině pod stěnou, když mi přišla Coreyho esemeska.

Doufala jsem, že když jsem před několika měsíci nastavila mantinely, pochopil to: jelikož už spolu nespíme, nejvhodnější formou komunikace mezi literárním agentem a jeho autorkou je e-mail.

Teď mi ale poslal esemesku: Sejdeme se zítra ráno v devět v budově Pantem Press, 13. patro. Myslím, že můžeme čekat nabídku.

V té zprávě se na mou mámu ani nezeptal. Ne že by mě to překvapilo. Coreyho naprostý nedostatek zájmu o cokoli jiného než o jeho práci a jeho osobu byl důvodem, proč už nejsme spolu. Nepřekvapilo mě to, ale poněkud nespravedlivě rozhořčilo. Nic mi nedluží, ale mohl by aspoň předstírat, že mu na mně záleží.

Celou noc jsem mu neodepsala. Místo toho jsem schovala telefon a zírala na prasklinu dole ve zdi, kam zmizel mravenec. Myslela jsem na to, jestli tam našel jiné mravence, nebo jestli je to samotář. Třeba je jako já a má vůči jiným mravencům averzi.

Těžko říct, proč jsem si vypěstovala tak ochromující odpor proti jiným lidem, ale kdybych měla na něco vsadit, viděla bych to jako přímý důsledek toho, jak jsem děsila svou matku.

Děsila je možná moc silné slovo, ale rozhodně mi v dětství nedůvěřovala. Kromě školy mě držela fakticky v izolaci, protože se bála, co bych mohla provést v některém z mnoha záchvatů náměsíčnosti. Tahle paranoia se přelila i do mé dospělosti a tou dobou už jsem byla takováhle. Samotářka. Málo přátel, prakticky žádný společenský život. Taky proto jsem celé týdny před máminou smrtí nevyšla z bytu.

Představovala jsem si, že moje první cesta ven povede někam na místa, po kterých se mi už stýskalo, třeba do Central Parku nebo do knihkupectví.

Rozhodně jsem nečekala, že skončím tady, v recepční hale vydavatelství a se zoufalou modlitbou na rtech, aby mi ta nabídka – pokud padne – pomohla zaplatit nájem a nečekalo mě soudní vystěhování. Ale byla jsem tady a tahle jediná schůzka mě dělila buď od bezdomovectví, nebo od nutnosti najít si práci s platem, který mi umožní hledat si nové bydlení.

Sklopila jsem oči a uhladila si Jeremyho bílou košili. Doufala jsem, že nevypadám moc směšně. Ale co, třeba to dokážu prodat tak, jako by nošení o dvě čísla větší pánské košile vyjadřovalo můj kreativní přístup k módě.

„Hezká košile,“ ozval se hlas za mnou.

Otočila jsem se po zvuku Jeremyho hlasu a šokovaně se na něj zadívala.

To mě sem sledoval?!

Ve frontě už na mě přišla řada, takže jsem podala muži z ochranky svůj řidičák a znova se zadívala na Jeremyho. Měl na sobě jinou košili. „To si nosíte náhradní košile v kapse? Pro všechny případy?“ Jak to bylo dlouho, co si svléknul tuhle, kterou mám teď na sobě?

„Můj hotel je jen o blok dál. Skočil jsem se převléknout.“

Jeho hotel. To zní slibně. Jestli bydlí v hotelu, tak tady nejspíš nepracuje. A nejen tady, ale vůbec ve vydavatelské branži. Nevím, proč jsem nechtěla, aby v ní dělal. Jen jsem netušila, s kým Corey domluvil tu schůzku. A po tom, co jsme si s Jeremym ráno řekli, jsem nechtěla, aby to mělo něco společného s ním. „Takže tady nepracujete?“

Vytáhl průkaz a podal ho bezpečákovi. „Ne, nepracuju. Mám tady schůzku. Na třináctém poschodí.“

Jak jinak.

„Já taky,“ informovala jsem ho.

Po obličeji mu přeletěl úsměv a rychle zmizel, jako by mu došlo, co se stalo tam na druhé straně ulice, a usoudil, že je moc brzy na to zapomenout. „Že bychom šli na stejnou schůzku?“ Vzal si zpátky svůj průkaz a chlapík z ostrahy nám ukázal k výtahům.

„Těžko říct. Nevím přesně, s kým se mám sejít.“ Nastoupili jsme do kabinky, Jeremy stiskl tlačítko s třináctkou a otočil se ke mně. Vytáhl z kapsy kravatu a začal si ji uvazovat.

Nedokázala jsem přestat zírat na jeho snubní prsten.

„Vy píšete?“ zeptal se.

Přikývla jsem. „Vy taky?“

„Ne, ale moje žena.“ Popotáhl za kravatu, aby upevnil uzel. „Napsala jste něco, co bych mohl znát?“

„Pochybuju. Moje knížky nikdo nečte.“

Koutky rtů se mu stočily vzhůru. „Není moc žen, co se jmenují Lowen. Určitě si vaše knížky dokážu snadno najít.“

Proč? To je chce doopravdy číst? Už vytáhl mobil a začal do něj ťukat.

„Neřekla jsem, že píšu pod svým jménem.“

Nevzhlédl od displeje, dokud se neotevřely dveře výtahu. Vykročil k nim, ale zastavil se a otočil se na mě. Zvedl mobil a usmál se. „Nepíšete pod pseudonymem. Píšete jako Lowen Ashleighová, což je jméno autorky, se kterou se mám – jaká náhoda – v půl desáté sejít.“

Konečně jsem viděla, jak vypadá jeho úsměv, a i když byl kouzelný, teď už jsem o něj nestála.

Vygooglil si mě. Moje schůzka byla už v devět, ne v půl desáté, ale i tak o ní věděl víc než já. Pokud opravdu jdeme na stejnou schůzku, pak to naše setkání na ulici vypadalo trochu podezřele. I když na druhou stranu – právě proto, že jsme oba mířili na stejné místo, jsme se nejspíš ocitli u toho přechodu a stali se svědky stejné nehody.

Jeremy ucouvl a já vystoupila jako první. Nadechla jsem se k odpovědi, ale můj nový známý udělal pár kroků pozadu. „Tak se zase brzo uvidíme.“

Vůbec jsem netušila, kdo je a jak souvisí s mou schůzkou, ale i kdyby nebylo toho, jak mi předtím přispěchal na pomoc, ten chlap se mi prostě líbil. Dal mi svou košili jak nějaký svatý Mikuláš, takže jsem pochybovala, že by mi chtěl uškodit.

Než zatočil za roh, usmála jsem se na něj. „Tak jo, brzo nashle.“

Oplatil mi to: „Nashle.“

Dívala jsem se za ním, než zahnul doleva a zmizel. Když jsem se ocitla z dohledu, trochu jsem se uvolnila. Tohle ráno bylo nějak… náročné. Nejdřív ta nehoda a pak jsem byla v uzavřeném prostoru s tím matoucím člověkem. Začalo mi být dost divně. Opřela jsem se dlaní o zeď. Co to sakra –

„Jdeš právě včas,“ pronesl Corey. Jeho hlas mě překvapil. Otočila jsem se a viděla ho, jak přichází chodbou z opačného směru. Naklonil se a políbil mě na tvář. Ztuhla jsem.

„A ty nikdy nechodíš včas.“

„Byla bych tu ještě dřív, ale…“ Zmlkla jsem. Nechtěla jsem mu vysvětlovat, co mi zabránilo v tom být tady brzy. Stejně vypadal, že ho to nezajímá. Zamířil stejným směrem jako Jeremy.

„Ta schůzka není v devět, je v půl desáté. Napsal jsem to schválně, protože jsem usoudil, že budeš mít zase zpoždění.“

Zarazila jsem se a zadívala se na jeho zátylek. To si snad děláš srandu, Corey? Kdyby mi řekl v půl desáté, neviděla bych umřít toho člověka. Nepostříkala by mě cizí krev.

„Tak jdeš?“ Corey se zastavil a ohlédl se na mě.

Skryla jsem svoje podráždění. Tak jak jsem se to naučila, když šlo o Coreyho.

Odvedl mě do prázdné zasedačky a zavřel za námi dveře. Posadila jsem se za stůl a Corey si sedl do jeho čela, tak, aby na mě dobře viděl. Snažila jsem se nemračit, když jsem si ho po té několikaměsíční pauze prohlížela, ale nezměnil se. Pořád byl vymydlený, upravený, s kravatou, brýlemi a úsměvem. Vždycky dokonalý kontrast ke mně.

„Vypadáš hrozně,“ řekla jsem, protože to nevypadal nikdy. A věděl to.

„Ty vypadáš svěže a úžasně.“ Řekl to, protože jsem nikdy nevypadala ani svěže, ani úžasně. Vždycky jsem vypadala unaveně a možná i znuděně. Tak jako někteří lidé vypadají pořád naštvaně, já vypadala, jako že se pořád nudím.

„Jak se daří tvojí matce?“

„Minulý týden umřela.“

Tohle nečekal. Opřel se o židli a naklonil hlavu. „Proč jsi mi to nezavolala?“

Proč ses na ni doteď nezeptal? Pokrčila jsem rameny. „Ještě jsem se z toho nevzpamatovala.“

Matka bydlela posledních devět měsíců u mě – od té doby, kdy jí diagnostikovali čtvrté stadium rakoviny tlustého střeva. Tři měsíce mi s péčí o ni pomáhal mobilní hospic. Umřela minulou středu. V poslední době bylo těžké vycházet z bytu, protože máma byla ve všem odkázaná na mě – když se chtěla napít, najíst, otočit na posteli. Když se to s ní hodně zhoršilo, nemohla jsem ji už vůbec nechat samotnou, a proto jsem celé týdny nevyšla z bytu. Když má člověk wifi a kreditku, může žít na Manhattanu, aniž by vytáhl paty z domova. Cokoli, co může potřebovat, mu doručí kurýři.

Zvláštní, že nejlidnatější města jsou zároveň rájem pro agorafobiky.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se mě Corey.

Zamaskovala jsem svůj neklid úsměvem, i když jsem věděla, že ta starostlivost je předstíraná. „Díky, jsem. Nakonec se to dalo čekat.“ Říkala jsem jen to, co jsem věděla, že chce slyšet. Pravda by ho nejspíš šokovala, a pravda byla to, že se mi po mámině smrti ulevilo. Matka do mého života vnášela pořád jenom pocit viny. Nic víc, nic míň. Trvalý pocit viny.

Corey zamířil k servírovacímu stolku, kde bylo snídaňové pečivo, lahve vody a konvice s kávou. „Nemáš hlad? Žízeň?“

„Dala bych si vodu.“

Vzal dvě lahvičky a jednu mi podal. Pak se vrátil na svoje místo. „Nepotřebuješ pomoct s vyřízením dědictví? Edward by ti určitě píchnul.“

Edward je právník v Coreyho literární agentuře. Je to jen malá agentura, takže autoři se s ním často radí i o jiných věcech, než jsou smlouvy. Já to bohužel potřebovat nebudu. Corey se mi snažil vysvětlit už tehdy, když jsem podepisovala smlouvu na byt se dvěma ložnicemi, že si ho nebudu moct dovolit. Jenže moje matka trvala na tom, že chce umřít s trochou důstojnosti. Ve vlastním pokoji. Ne v pečovatelském domě nebo v nemocnici. Ani v nemocniční posteli uprostřed mojí garsonky. Chtěla vlastní pokoj s vlastními věcmi.

Slibovala mi, že peníze na jejím účtu mi vynahradí tu dobu, kdy jsem se kvůli péči o ni nemohla věnovat psaní. Ten poslední rok jsem žila ze zálohy, kterou jsem dostala při podpisu poslední smlouvy. Ty peníze teď byly pryč, a jak se ukázalo, ty z mámina účtu taky. Přiznala mi to krátce předtím, než umřela. Postarala bych se o ni, i kdybych věděla, že nic nemá. Byla to moje máma. Ale skutečnost, že neměla problém mi lhát, aby mě přiměla k souhlasu, jen ukazuje, jak vzdálené jsme si doopravdy byly.

Napila jsem se vody a zavrtěla hlavou. „Nepotřebuju právníka. Máma mi nechala jen dluhy, ale stejně díky za nabídku.“

Corey našpulil rty. Jako můj agent zná mou finanční situaci, protože je to on, kdo mi přeposílá honoráře. Proto se na mě teď díval tak soucitně. „Brzo už by ti měly přijít peníze za prodej práv do zahraničí,“ upozornil mě, jako bych neměla do posledního penny spočítané všechno, co mi má v příštím půlroce přijít. Jako bych to všechno už předem neutratila.

„Já vím. To bude v pohodě.“ Nechtěla jsem s Coreym řešit svoje finanční záležitosti. Ani s nikým jiným.

Corey pokrčil rameny. Moc přesvědčeně nevypadal. Sklopil oči ke kravatě, kterou si poupravil. „Doufejme, že tahle smlouva bude přínosem pro nás oba.“

Ulevilo se mi, že změnil téma. „A o co jde? Proč jsem měla přijít osobně? Myslela jsem, že tyhle věci se většinou řeší po mailech.“

„Navrhli tu schůzku včera. S tím, že s tebou chtějí probrat nějakou nabídku, ale po telefonu mi nechtěli sdělit žádné detaily.“

„Myslela jsem, že pracuješ na tom, aby mi dal novou smlouvu můj poslední vydavatel.“

„Tvoje knížky se prodávají slušně, ale ne tak dobře, aby ti to zajistilo novou smlouvu, pokud nebudeš ochotná obětovat něco ze svého času. Musíš začít fungovat na sociálních sítích, jet na turné, vybudovat si fanouškovskou základnu. Jenom prodeje už dneska k prosazení nestačí.“

Toho jsem se bála. Ale nová smlouva od posledního vydavatele byla mou poslední nadějí, že se moje finanční situace zlepší. Platby za předchozí knížky klesaly spolu s počtem prodaných výtisků. A za poslední rok jsem skoro nic nenapsala, protože jsem se starala o matku, takže jsem teď vydavateli neměla co předložit.

„Netuším, co ti chce Pantem nabídnout, ani jestli tě to vůbec bude zajímat,“ prohlásil Corey. „Budeme muset podepsat mlčenlivost, než nám vůbec sdělí nějaké podrobnosti. To tajnůstkaření vzbudilo mou zvědavost. Snažím se nedělat si moc velké naděje, ale rýsuje se tady něco slibného. Mám z toho dobrý pocit. Tohle potřebujeme.“

Mluvil v množném čísle, protože jako agent měl z každého mého výdělku patnáct procent. Což je mezi agenty a autory běžné. Méně běžné už je, když agent s autorkou stráví šest měsíců ve vztahu a následně po rozchodu dva roky nezávazným sexem.

Ta sexuální část vydržela tak dlouho jen proto, že Corey neměl nikoho jiného a já taky ne. Bylo to pohodlné, až to nakonec pohodlné být přestalo. Ale náš skutečný vztah byl tak krátký proto, že Corey se zamiloval do jiné ženy.

Co na tom, že ta jiná žena v našem vztahu jsem byla taky já.

Muselo to být zvláštní, zamilovat se do něčího psaní dřív, než potkáte autora osobně. Pro některé lidi je obtížné oddělit postavu a jejího tvůrce. Kupodivu i pro Coreyho, přestože je literární agent. Zamiloval se do hrdinky mé první knihy Otevřené konce ještě předtím, než jsme spolu poprvé promluvili. Předpokládal, že povaha mé hrdinky se podobá mojí, jenže ve skutečnosti jsem byla její pravý opak.

Corey byl jediný agent, který reagoval na moje snahy si nějakého sehnat, a jeho odpověď přišla až po měsících marných pokusů. Jeho e-mail měl jen několik vět, ale i tak vdechl znovu život mé umírající naději.

Přečetl jsem Váš rukopis Otevřené konce za několik hodin. V tuhle knihu věřím. Pokud stále ještě hledáte agenta, zavolejte mi prosím.

Tu zprávu jsem dostala ve čtvrtek ráno. O dvě hodiny později už jsme o mém rukopisu hluboce debatovali při dvouhodinovém rozhovoru. V pátek odpoledne jsme se sešli na kávu a podepsali smlouvu.

Do sobotního večera už jsme si stihli třikrát zašukat.

Vím jistě, že náš vztah porušil nějaký profesionální etický kodex, ale to nebyl ten důvod, proč nám to nevydrželo. Jakmile Corey zjistil, že nejsem stejná jako moje hrdinka, došlo mu, že se k sobě nehodíme. Na mně nebylo nic hrdinského. Ani nic prostého. Byla jsem komplikovaná. Náročná emocionální hádanka, kterou se mu nechtělo řešit.

Což nevadilo. Ani já neměla náladu nechat se vyřešit.

Vztah s Coreym pro mě byl sice náročný, zato bylo pozoruhodně jednoduché být jeho klientkou. Proto jsem ani po našem rozchodu nehledala jinou agenturu. Když šlo o mou kariéru, Corey byl naprosto loajální a nezaujatý.

„Vypadáš trochu rozhozeně,“ vytrhnul mě teď ze zamyšlení. „Jsi z té schůzky nervózní?“

Přikývla jsem v naději, že si bude můj stav dál vykládat jako nervozitu. Nechtělo se mi vykládat mu, proč jsem rozhozená. Z bytu jsem vyšla teprve před dvěma hodinami, ale připadalo mi, že za ty dvě hodiny jsem toho zažila víc než za celý minulý rok. Zadívala jsem se na ruce, na to, co z nich koukalo z rukávů příliš velké košile, a pátrala po stopách krve. Žádná tam nebyla. Ale já ji stejně pořád cítila. Její lepkavost. Její pach.

Ruce se mi nepřestávaly třást, a tak jsem je nechala schované pod stolem. Když už jsem tady seděla, napadlo mě, že jsem sem neměla chodit. Jenže jsem si nemohla nechat ujít šanci na novou smlouvu. Nabídky se mi zrovna nehrnuly, a pokud něco neseženu dost rychle, budu si muset najít nějaké zaměstnání. Jenže když budu denně chodit do práce, nebudu mít dost času na psaní. Na druhou stranu pak aspoň vydělám tolik, abych mohla platit účty.

Corey si vytáhl z kapsy látkový kapesník a otřel si s ním čelo. Potí se, jen když je nervózní. Jeho nervozita jen povzbudila tu moji. „Nedomluvíme si nějaký tajný signál, kdyby tě jejich nabídka vůbec nezaujala?“ navrhl.

„Nejdřív je vyslechneme, a pak si vyžádáme čas, abychom to mohli probrat v soukromí.“

Corey zacvakal propiskou a napřímil se na židli, jako by si nabíjel zbraň před bitvou. „Nech mluvit mě.“

To jsem stejně měla v úmyslu. Je charismatický a okouzlující. Já bych asi těžko hledala někoho, kdo by o mě dokázal tvrdit aspoň jedno z toho. Bude lepší, když budu jen sedět a poslouchat.

„Co to máš na sobě?“ Corey si užasle prohlížel mou garderobu, i když už jsme spolu strávili asi čtvrt hodiny.

Zadívala jsem se na sebe, protože jsem na chvíli úplně zapomněla, jak směšně musím vypadat. „Ráno jsem si polila blůzu kávou a musela se narychlo převléknout.“

„Čí je to košile?“

Pokrčila jsem rameny. „Nejspíš tvoje. Měla jsem ji ve skříni.“

„To jsi takhle vyšla z domu? Nemělas na převlečení nic jiného?“

„Nevypadá to jako módní výstřelek?“ Snažila jsem se o sarkasmus, ale nepadl na úrodnou půdu.

„Ne. Mělo by?“ Corey se ušklíbl.

Zmetek jeden. Ale jako většina zmetků to uměl dobře v posteli.

Vlastně se mi ulevilo, když se otevřely dveře zasedačky a dovnitř vešla nějaká žena. Za ní, až komicky blízko, cupital starší pán, takže když se zastavila, narazil do ní.

„Kruci, Barrone,“ slyšela jsem její zamumlání.

Usmála jsem se při pomyšlení, že by se někdo mohl doopravdy jmenovat Kruci Barron.

Jeremy vstoupil jako poslední. Nenápadně na mě pokývl, takže si toho nikdo jiný nevšiml.

Ta žena byla oblečená mnohem elegantněji, než se mi dařilo i v těch lepších dnech. Měla krátké tmavé vlasy a rtěnku tak rudou, že to v půl desáté ráno působilo trochu znepokojivě. Zřejmě tomu velela ona, protože podala ruku Coreymu a pak mně, zatímco Kruci Barron jen přihlížel. „Amanda Thomasová,“ představila se. „Jsem editorka Pantem Press. Tohle je doktor Barron Stephens z našeho právního oddělení a Jeremy Crawford, náš klient.“

S Jeremym jsme si podali ruce. Dařilo se mu nedat nijak najevo, jak nesmírně bizarní ráno jsme spolu strávili. Pak se mlčky posadil naproti mně. Snažila jsem se na něj nedívat, ale moje oči jako by si tohle místo zvlášť oblíbily. Nechápala jsem, proč mě víc zajímá ten muž než obsah téhle schůzky.

Amanda otevřela kufřík a vytáhla z něj desky s papíry, které položila před Coreyho a přede mě.

„Děkuji, že jste souhlasili s naším setkáním,“ začala. „Nechci marnit váš čas, takže přejdu rovnou k věci. Jedna z našich autorek bohužel ze zdravotních důvodů není schopna dostát smlouvě, a tak hledáme autora se zkušeností ve stejném žánru, který by dokázal dokončit její sérii. Jednalo by se o tři zbývající knihy.“

Podívala jsem se na Jeremyho, ale jeho stoický výraz mi o jeho roli na téhle schůzce nic neprozradil.

„Kdo je ta autorka?“ zeptal se Corey.

„Rádi vám sdělíme veškeré podrobnosti a podmínky kontraktu, ale nejdřív vás požádám, abyste podepsali prohlášení o zachování mlčenlivosti. Nechceme, aby se informace o současné situaci naší autorky dostaly do médií.“

„Ovšem,“ přikývl Corey.

Taky jsem souhlasila. Rychle jsme si přečetli formulář prohlášení a oba ho podepsali. Corey pak papíry vrátil Amandě.

„Takže… autorka se jmenuje Verity Crawfordová,“ oznámila nám. „Určitě budete znát její díla.“

Když padlo její jméno, Corey strnul. Samozřejmě že známe její tvorbu. Tak jako každý. Střelila jsem pohledem po Jeremym. Tak Verity je jeho žena? Příjmení by souhlasilo. A tam v přízemí mi řekl, že jeho žena píše. Ale proč je tady on, ne Verity? Kvůli čemu nemůže dopsat svou sérii?

„Jistě, to jméno známe,“ potvrdil Corey, ale víc karty odkrýt nehodlal.

„Verity pro nás píše velmi úspěšnou sérii, kterou bychom neradi nechali nedokončenou,“ pokračovala ve vysvětlování Amanda. „Naším úmyslem je sehnat autora, který by byl ochoten naskočit do rozjetého vlaku, dokončit sérii, jet na knižní turné, hovořit s novináři a věnovat se všem těm běžným doprovodným akcím, na kterých jsme se původně dohodli s Verity. Máme v úmyslu vydat tiskovou zprávu, v níž představíme novou spoluautorku Verityiny série, aniž bychom prozradili něco o její současné situaci.“

Knižní turné? Tiskovky?

Corey se na mě zadíval. Věděl, že tohle mi je proti srsti. Spousta autorů si interakci se čtenáři užívá, ale já jsem společensky tak neobratná. Bojím se, že jakmile by mě čtenáři viděli naživo, přestali by moje knížky číst. Jen jednou jsem souhlasila s autogramiádou a týden jsem kvůli tomu nespala. Byla jsem tak vyděšená, že jsem stěží dokázala s někým promluvit. Další den jsem dostala e-mail od čtenářky, že jsem nafoukaná kráva a že už si ode mě nikdy v životě nic nepřečte.

Proto jsem radši seděla doma a psala. Lepší, když si mě čtenáři budou jen představovat.

Corey neřekl nic, jen otevřel desky, které mu Amanda dala. „Jaký bude finanční podíl paní Crawfordové na těch třech knihách?“

Teď se slova ujal Kruci Barron. „Její smlouva s naším vydavatelstvím zůstane v platnosti, což je pochopitelné, protože byla uzavřena na celou sérii. Všechny zálohové platby a procentuální podíly z prodeje tudíž budou náležet paní Crawfordové. Ovšem můj klient Jeremy Crawford je ochoten vyplatit za každou jednotlivou knihu fixní částku sedmdesát pět tisíc dolarů.“

Při zmínce o výši honoráře mi žaludek udělal salto. Ale sotva mi vzrušení z té částky dodalo energii, hned se mě zase zmocnily pochybnosti, když jsem si uvědomila nesmírnost toho všeho. Znamenalo by to stát se ze spisovatelské nuly spoluautorkou literární senzace, a to byl na mě moc velký skok. Cítila jsem, jak se mě zmocňuje úzkost už jen při pomyšlení na to všechno.

Corey se naklonil nad stůl a opřel se o něj předloktím. „Předpokládám, že o navrhovaném honoráři se dá ještě jednat.“

Pokusila jsem se zachytit jeho pohled. Dát mu najevo, že to vážně není nutné. Nemůžu souhlasit s dopsáním série knih, když jsem z toho takhle vynervovaná už předem.

Kruci Barron se na židli napřímil. „Se vší úctou, pane, Verity Crawfordová si už deset let buduje svou pověst. Její jméno je značka, která prodává. Naše nabídka zahrnuje tři knihy po sedmdesáti pěti tisících za každou, což v součtu dělá dvě stě dvacet pět tisíc dolarů.“

Corey odhodil propisku na stůl a opřel se. Nevypadal, že by to na něj udělalo velký dojem. „Jaké by byly termíny pro odevzdání?“

„Už teď jsme v harmonogramu pozadu. První knihu potřebujeme mít odevzdanou do šesti měsíců od podepsání smlouvy.“

Nedokázala jsem přestat zírat na tu rudou rtěnku, která se jí při hovoru rozmazala po zubech.

„Termíny pro odevzdání dalších dvou knih můžeme stanovit po vzájemné dohodě. Ideálně bychom chtěli mít celou sérii do čtyřiadvaceti měsíců.“

Viděla jsem, jak Corey v hlavě počítá. Jen jsem nevěděla, jestli mu jde o jeho provizi, nebo počítá, kolik z toho budu mít já. Dostane patnáct procent, to je skoro třicet čtyři tisíc dolarů. Jen za to, že mě na tomhle jednání zastupuje jako agent. Polovina z toho padne na daně. Takže na mém účtu by přistálo nějakých sto tisíc. Což je padesát tisíc dolarů za rok.

To bylo víc než dvakrát tolik, kolik jsem dostala jako fixní zálohy za svoje předchozí knihy. Jenže pořád ne tolik, aby mě to přimělo zapojit se jako autorka do úspěšné série. Hovor se přeléval sem a tam, celkem zbytečně, protože já už věděla, že odmítnu. Když Amanda vytáhla oficiální smlouvu, odkašlala jsem si a konečně promluvila.

„Oceňuju tuhle nabídku, vážně.“ Podívala jsem se přímo na Jeremyho, aby věděl, že to myslím upřímně. „Ale pokud potřebujete někoho, kdo by se stal novou tváří série, jsem si jistá, že se na to jiní autoři budou hodit mnohem líp.“

Jeremy neřekl nic, ale zadíval se na mě s mnohem větší zvědavostí než předtím. Vstala jsem, abych dala najevo, že to je moje poslední slovo. Ta schůzka mě zklamala, ale ještě víc mě zklamalo, že se můj první den mimo byt po takové době proměnil v mnoha ohledech v naprostou katastrofu. Chtěla jsem se vrátit domů a dát si sprchu.

„Mohl bych si na chvíli promluvit o samotě se svou klientkou?“ ozval se Corey a rychle se zvedl.

Amanda přikývla, zaklapla kufřík a taky se postavila. I Kruci Barron. „Dobře, od nás je to prozatím všechno. Podrobnosti kontraktu máte v deskách. Uvažujeme pro tuhle práci ještě o dvou dalších autorkách, takže pokud nebudete mít zájem, dejte nám prosím vědět nejpozději do zítřejšího odpoledne.“

Jeremy už byl jediný z nás, kdo ještě seděl. Za celou dobu nepronesl ani slovo. Amanda mi podala ruku. „Prosím, kdybyste měla jakékoli dotazy, zavolejte mi. Ráda vám všechno zodpovím.“

„Děkuju,“ přikývla jsem. Amanda a Kruci Barron vyšli ven, ale Jeremy na mě dál zíral. Corey pohlédl z jednoho na druhého a čekal, až i Jeremy odejde. Ten se místo toho naklonil a soustředil se na mě.

„Můžeme si prosím promluvit mezi čtyřma očima?“ zeptal se mě. Otočil se na Coreyho – ne jako by ho žádal o svolení, spíš jako by ho propouštěl.

Můj agent si ho přeměřil očima, poněkud zaskočený tím bezostyšným vyhazovem. Z toho, jak ke mně pomalu otočil hlavu a přimhouřil oči, jsem poznala, že podle něj mám odmítnout. Nahlas ale řekl jen: „Jsi ochotná si s panem Crawfordem promluvit?“

Neuvědomoval si, že jsem nejen ochotná. Že toužím zůstat s Jeremym na chvíli sama. Že se nemůžu dočkat, až už všichni vypadnou. Zvlášť Corey, protože jsem měla tolik otázek, které jsem v jeho přítomnosti nemohla položit. O jeho ženě, o tom, proč si vybrali mě, proč už Verity není schopná dopsat sérii.

„To je v pořádku,“ ujistila jsem Coreyho.

Na čele mu vyskočila žíla, jak se snažil potlačit své podráždění. Čelist mu ztuhla, ale ovládl se a konečně vyšel ze zasedačky.

Kde jsme zůstali jen my s Jeremym.

Už zase.

Pokud počítám i kabinu výtahu, bylo to dneska od rána už potřetí, co jsme se ocitli v uzavřeném prostoru. Teď poprvé jsem ale v sobě cítila nadbytek té nervózní energie. Ovšem byla jsem si jistá, že to tak mám jen já. Jeremy pořád vypadal stejně klidný, jako když mi ani ne před hodinou pomáhal omýt ze sebe krev té oběti dopravní nehody.

Jeremy se opřel o židli a přejel si dlaněmi po tvářích. „Ježíši,“ zamumlal. „Jsou vydavatelské schůzky vždycky takhle kožené?“

Tiše jsem se zasmála. „Já vlastně nevím. Obvykle tyhle věci řeším po mailu.“

„To chápu proč.“ Vstal a vydal se pro lahev s vodou. Možná proto, že jsem teď seděla a on byl tak vysoký, ale poprvé jsem si v jeho přítomnosti připadala nepatrná. Vědomí, že je manžel Verity Crawfordové, ve mně vyvolávalo větší rozpaky, než když jsem se před ním octla jenom v sukni a podprsence.

Jeremy zůstal stát a opřel se o stolek s občerstvením. Překřížil přitom nohy v kotnících. „Jste v pořádku? Neměla jste moc času vzpamatovat se po tom, co se stalo na ulici.“

„Vy taky ne.“

„Fajn.“ Zase to slovo. Ten výraz. „Určitě máte pár otázek.“

„Tunu,“ přiznala jsem.

„Co byste ráda věděla?“

„Proč vaše žena nemůže tu sérii dopsat?“

„Měla autonehodu,“ odpověděl. Znělo to nacvičeně, jako by se rozhodl odpovídat tak, že se odstřihne od svých emocí.

„To je mi líto. To jsem nevěděla.“ Rozpačitě jsem se zavrtěla na židli. Nevěděla jsem, co na to jiného říct.

„Nejdřív jsem nebyl nakloněný myšlence, že by měl její práci dokončit někdo jiný. Pořád jsem doufal, že se brzo zotaví a zvládne to sama. Ale –“ Odmlčel se. „Dopadlo to takhle.“

Jeho chování mi najednou začalo dávat větší smysl. Předtím mi připadal trochu rezervovaný a mlčenlivý, ale teď jsem si uvědomila, že ta jeho nepřístupnost je žal. Hmatatelný žal. Nevěděla jsem, jestli proto, co se stalo jeho ženě, nebo kvůli tomu, co mi svěřil tam na toaletách – že mu před několika měsíci umřela dcera. Očividně ale musel zvládat rány osudu a dělat rozhodnutí mnohem těžší, než jakým většina lidí kdy čelí. „Je mi to moc líto.“

Přikývl, ale nic dalšího už nedodal. Vrátil se na židli a mě napadlo, jestli si pořád myslí, že mě může přesvědčit, abych tu nabídku přijala. Nechtěla jsem ho připravovat o čas ještě víc, než už se stalo.

„Oceňuju, že jste tu zakázku nabídli mně, Jeremy, ale upřímně, tohle není moje parketa. Vůbec neumím svoji práci veřejně prezentovat. Vlastně ani nerozumím tomu, proč jsem byla pro vydavatelství volbou číslo jedna.“

„Otevřené konce,“ odpověděl Jeremy.

Strnula jsem, když padl název mé první knihy.

„Je to jedna z Verityiných nejoblíbenějších knížek.“

„Vaše žena čte moje knížky?“

„Vždycky říkala, že máte velkou budoucnost. To já jsem vás navrhl vydavateli, protože Verity si myslí, že píšete podobným stylem. Jestli má její práci někdo dokončit, pak chci, aby to byl člověk, jehož práce si má žena váží.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Páni, to mi lichotí, ale… já nemůžu.“

Jeremy mě tiše pozoroval. Nejspíš se divil, proč nereaguju tak jako většina spisovatelů, kdyby se jim naskytla taková šance. Asi se ve mně nevyznal. Což by mě normálně potěšilo. Nejsem ráda snadno čitelná, jenže za téhle situace mi to připadalo špatné. Měla jsem pocit, že mu dlužím upřímnost, asi proto, že mi ji sám ráno nabídl. Jen jsem nevěděla, kde začít.

Jeremy se ke mně naklonil a jeho pohled překypoval zvědavostí. Pak se opřel rukama o stůl a vstal. Myslela jsem, že mi tak naznačuje konec schůzky, a začala jsem se zvedat. Jenže Jeremy se nevydal ke dveřím. Vykročil ke stěně vyzdobené zarámovanými cenami, takže já se svezla zpátky na židli. Prohlížel si ty diplomy zády ke mně. Teprve když po jednom rámečku přejel prsty, uvědomila jsem si, že tohle ocenění patří jeho ženě. Povzdychl si a zase se ke mně otočil.

„Slyšela jste někdy výraz chronici?“ zeptal se.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Možná si ho Verity vymyslela. Potom, co naše dcery zemřely, prohlásila, že jsme chronici. Náchylní k opakovaným tragédiím. Jedna příšerná věc za druhou.“

Chvíli jsem na něj zírala a nechala do sebe vsáknout jeho slova. Předtím mluvil o tom, že ztratil dceru… jednotné číslo. Teď mluvil o dcerách. Musela jsem to zopakovat. „Dcery?“

Nadechl se. Pak poraženecky vydechl. „Ano. Dvojčata. O Chastin jsme přišli šest měsíců předtím, než zemřela Harper. Bylo to…“ Teď už nebyl tak odpojený od svých emocí jako předtím. Přejel si dlaní po tváři a vrátil se na židli. „Některé rodiny mají to štěstí, že takovou tragédii nezažijí nikdy. A pak jsou rodiny, kde jako by tragédie pořád pobublávaly na zadní plotně. Co se může pokazit, to se pokazí. A pak se to ještě zvrtne.“

Nevěděla jsem, proč o tom mluví, ale neptala jsem se. Líbilo se mi poslouchat ho, i když filozofoval o tak zoufalých záležitostech.

Zatočil s lahvičkou vody a chvíli ji upřeně sledoval. Napadlo mě, že se mnou nechtěl zůstat, aby mě přemluvil. Možná chtěl prostě zůstat sám. Možná už nesnesl poslouchat, jak se ti dva vyjadřují o jeho ženě, a chtěl, aby vypadli. Ta představa mě potěšila. Že být sám se mnou je pro něj stejné jako být sám.

Nebo se možná vždycky cítil sám. Tak jako náš bývalý soused, který byl podle všeho taky chronik.

„Vyrostla jsem v Richmondu,“ ozvala jsem se. „Náš soused tam ztratil během ani ne dvou let tři členy rodiny. Jeho syn zahynul na misi. Půl roku nato mu umřela manželka na rakovinu. A pak přišel při autohavárii o dceru.“

Jeremy přestal točit s lahví a odstrčil ji od sebe. „A co je s tím mužem teď?“

Strnula jsem. Takovou otázku jsem nečekala.

Popravdě řečeno, náš soused neunesl to, že mu umřeli všichni jeho milovaní, a pár měsíců po smrti dcery se oběsil. Jenže přiznat to nahlas před Jeremym, který truchlil nad svými mrtvými dvojčaty, by bylo kruté.

„Pořád bydlí tam ve městě. Pár let nato se znova oženil a teď má pár nevlastních dětí a vnoučat.“

Něco v Jeremyho výrazu mi napovědělo, že ví, že lžu. Ale zdálo se, že mou lež oceňuje.

„Budete muset projít Verityiny poznámky u ní v pracovně. Má tam spoustu zápisků a časových os a rozvrhů osudů postav – věcí, ve kterých se já vůbec nevyznám.“

Zavrtěla jsem hlavou. Copak mě vůbec neposlouchal? „Jeremy, už jsem vám řekla, že –“

„Ten právník se to s vámi jen snaží skoulet. Povězte vašemu agentovi, ať chce půl milionu. Stanovte si podmínky: žádná publicita, napíšete to pod pseudonymem, chcete neprůstřelnou pojistku proti vyzrazení. To, co se snažíte skrývat, tak zůstane bezpečně skryté.“

Chtěla jsem namítnout, že se nesnažím skrývat nic než svou sociální neobratnost. Než jsem ale stačila něco říct, zamířil ke dveřím.

„Bydlíme ve Vermontu,“ dodal cestou. „Jakmile podepíšete smlouvu, pošlu vám adresu. Můžete u nás zůstat tak dlouho, jak budete potřebovat, abyste si prošla všechny materiály.“

Zastavil se s rukou na dveřích. Otevřela jsem pusu k dalším námitkám, ale nakonec jsem se slyšela, jak nejistě odpovídám: „Fajn.“

Na chvíli se na mě zadíval, jako by chtěl ještě něco dodat, a pak řekl jen: „Tak fajn.“

Otevřel dveře a vyšel do haly, kde čekal Corey. Ten se kolem něj protáhl za mnou do zasedačky a zavřel za sebou dveře.

Zírala jsem na stůl a nechápala, co se to tady odehrálo. Proč mi někdo nabízí tak obrovskou sumu peněz za práci, u které si ani nejsem jistá, jestli ji zvládnu? Půl milionu dolarů? A pod pseudonymem, žádné turné, žádná publicita? Co jsem proboha udělala nebo řekla, že to vedlo právě sem?

„Ten chlap se mi nelíbí,“ prohlásil Corey a žuchnul zpátky na svou židli. „Co ti chtěl?“

„Řekl, že mi nabídli schválně málo. Že mám chtít půl milionu a žádnou publicitu.“

Tentokrát zalapal po dechu Corey. Popadl mou lahev vody a napil se z ní. „Ty vole.“

Table of Contents

1

2