Přeložila Jitka Čupová

BRIDE

Copyright © Ali Hazelwood 2024

All rights reserved including the right of reproduction in whole
or in part in any form.

This edition published by arrangement with Berkley,
an imprint of Penguin Publishing Group,
a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Jitka Čupová, 2024

ISBN 978-80-284-0337-9

Obsah

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Epilog

Poděkování

Věnováno Thao a Sarah.
Bez vás dvou bych to napsat nedokázala.
A ani bych nechtěla.

Prolog

Tohle manželství bude nejspíš problém.

Ona bude problém.

TAHLE NAŠE VÁLKA, TEDY TA MEZI UPÍRY A VLKODLAKY, začala před několika staletími. Tehdy se vystupňovaly vzájemné projevy násilí, následně vygradovala v potocích krve různých barev, aby pak skončila v den, kdy jsem se poprvé setkala se svým manželem, a celé to bylo završeno šlehačkovým dortem.

Což, jak už to tak bývá, byl zároveň den naší svatby.

Nezní to zrovna jako splněný naivní dětský sen. Na druhou stranu, já nejsem žádný snílek. O manželství jsem za celý svůj život přemýšlela jen jednou, a to v pochmurných časech svého dětství. Po několika příliš tvrdých trestech a špatně provedeném pokusu o atentát jsme se Serenou vymyslely plán na velkolepý útěk, který měl zahrnovat pyrotechnické efekty, krádež auta učitele matematiky a finální pozdrav našim pečovatelům v podobě zdvižného prostředníku přes zpětné zrcátko.

„Zastavíme se ve zvířecím útulku a adoptujeme nějakýho chlupatýho psa. Já si pak koupím ledovou tříšť, tobě seženeme nějakou krev a pak navždy zmizíme ve světě lidí.“

„Pustí mě vůbec dovnitř, když nejsem člověk?“ zajímalo mě, i když mezi všemi těmi muškami, kterými se náš plán hemžil, bylo právě tohle tou nejmenší. Oběma nám bylo jedenáct. Ani jedna z nás neuměla řídit. Mezidruhový mír v Jihozápadní oblasti závisel, a to doslova, na tom, že zůstanu na fleku a nikam nezdrhnu.

„Já se za tebe zaručím.“

„Bude to stačit?“

„Tak si tě vezmu za ženu! Pak uvěří, že jsi člověk – moje člověčí manželka.“

Jak už to v případě nabídek k sňatku chodí, působila i tahle velmi solidně, a tak jsem se vší vážností přikývla. „Přijímám.“

Tohle se odehrálo před čtrnácti lety a Serena si mě dodneška nevzala. Ba co víc, dávno někam zmizela. A já jsem tu teď sama, s obrovskou hromadou drahých svatebních darů, které snad oklamou hosty, takže přehlédnou nedostatek lásky, genetické kompatibility, nebo dokonce i jakékoli předchozí známosti mezi mnou a ženichem.

Vážně jsem se snažila zařídit, abychom se předem aspoň jednou sešli. Navrhla jsem svým blízkým, aby navrhli jeho blízkým, že bychom týden před obřadem mohli zajít na oběd. Nebo aspoň den před svatbou na kafe. Nebo aspoň na sklenici kohoutkové vody, abychom se mohli vyhnout frázi „Těší mě“ pronesené přímo před oddávajícím. Moje žádost byla postoupena Radě upírů a vyústila v telefonát, jímž mě oblažil jeden z pomocníků členů zmíněné Rady. Ačkoli dokázal zachovat zdvořilý tón, zároveň mi dal dost důrazně najevo, že jsem se snad podělala v kině. „Je to vlkáč. Velmi mocný a nebezpečný vlkáč. Už jen logistika pro zajištění bezpečnosti takového setkání by byla –“

„Jenže já si budu tohohle nebezpečnýho vlkáče brát,“ podotkla jsem naoko sebejistě a přitom jsem si ostýchavě odkašlala.

„Je to alfa samec, slečno Larková. Je příliš zaměstnán, než aby se zúčastnil takové schůzky.“

„Příliš zaměstnán čím?“

„Trénuje smečku, slečno Larková.“ V telefonu to nějak chrčí. Rozuměla jsem dobře, že trénuje smeč? Představila jsem si ho, jak před svatbou dře na kurtu, aby si vypracoval postavu, a pokrčila jsem rameny.

Uplynulo deset dní a já jsem se doteď nesetkala se svým ženichem. Místo toho se ze mě stal projekt – projekt, který vyžaduje soustředěné úsilí mezioborového týmu, aby vypadal dostatečně nevěstovsky. Manikérka mi upravuje nehty do růžových oválků. Obličejová masérka mě energicky pleská po tvářích. Kadeřnice umně ukrývá mé špičaté uši pod spletí plavých copánků a vizážista mi na obličej maluje jinou, podstatně zajímavější a sofistikovanější tvář se zvýrazněnými lícními kostmi.

„Tohle je vážně umění,“ říkám mu, zatímco si prohlížím svůj vystínovaný obraz v zrcadle. „Mohl byste klidně pracovat pro Guggenheima.“

„Já vím. A ještě jsem neskončil,“ ukázní mě, načež si namočí palec do nádoby s tmavě zelenou barvou a přetře mi s ní vnitřní stranu zápěstí. Spodní část krku – zleva i zprava. A zátylek.

„Co má být tohle?“

„Jen trocha barvy.“

„K čemu?“

Posměšně si odfrkne. „Zatahal jsem za nitky a prozkoumal zvyklosti vlkáčů. Vašemu manželovi se to bude líbit.“

Šup a byl pryč a já jsem tam zůstala sedět s pěti podivnými barevnými fleky na kůži a nově objevenými lícními kostmi. Vsoukám se do svatebního overalu – stylistka mě prosila, abych ho nenazývala dupačkami –, a pak už si pro mě přichází můj bratr (jsme dvojčata).

„Vypadáš ohromně,“ řekne Owen a nedůvěřivě na mě mžourá, jako bych byla falešná desetidolarová bankovka.

„Pracoval na mě celej tým.“

Gestem mi naznačí, ať jdu za ním. „Doufám, že tě při tom taky naočkovali proti vzteklině.“

Náš obřad má symbolizovat uzavření míru. Proto si můj otec jako srdceryvný projev důvěry vyžádal pro tuhle příležitost ozbrojenou upíří ochranku. Vlkáči jeho žádost odmítli, což vedlo k týdnům vyjednávání, pak k téměř úplnému zrušení zasnoubení a nakonec k jedinému řešení, které mohlo učinit všechny zúčastněné stejně nespokojenými: zaplnit akci lidskými hosty.

Je tu už tak dost napjatá atmosféra a k tomu ještě tohle. Jedno místo, tři druhy bytostí, pět století konfliktu a nulová dobrá vůle. Muži v černých oblecích, kteří nás s Owenem doprovázejí, vypadají, jako by váhali, zda nás chránit, nebo raději zabít, aby to už měli konečně za sebou. Dokonce i v interiéru si nechávají na očích sluneční brýle a do rukávů si mumlají nesmyslné kódy: Netopýr vlétá do obřadní síně. Opakuji, máme tu netopýra.

Ženichem je, jak se asi dalo vzhledem k mému štěstí čekat, vlkodlak.

„Kdy myslíš, že se tě tvůj manžel pokusí zabít?“ zeptá se mě bez okolků Owen s pohledem upřeným před sebe. „Zítra? Za týden?“

„Kdoví.“

„Do měsíce určitě.“

„To jistě.“

„Zajímalo by mě, jestli pak vlkáči tvoje tělo pohřbí nebo – však víš – sežerou.“

„To mě taky.“

„Hele, pokud bys chtěla žít o chvíli dýl, zkus mu hodit klacek, až na tebe začne cenit zuby. Slyšel jsem, že prej rádi aportujou…“

Prudce se zastavím, což mezi agenty vyvolá mírný rozruch. „Owene!“ řeknu a otočím se k bratrovi.

„Ano, Misery?“ Podívá se mi zpříma do očí. Najednou mu sklouzne jeho necitlivá maska provokativního komika a už to není ten povrchní otcův dědic a nástupce, ale bráška, který se ke mně vkrádal do postele, když jsem měla noční můry, a který přísahal, že mě ochrání před krutostí lidí a krvelačností vlkáčů.

To už bylo dávno. „Víš přece, jak to dopadlo naposledy, co upíři a vlkáči zkusili něco takovýho,“ přešel do našeho telepatického jazyka, kterému říkáme telemluva.

To samozřejmě vím. Událost zvaná Astra je popsaná v každé učebnici, i když s velmi rozdílnými výklady. Den, kdy se fialová barva naší krve a zelená krev vlkáčů spojily do oslnivě krásné kompozice připomínající rozkvetlou květinu, po níž byl tento masakr pojmenován. „Kdo by sakra po něčem takovým chtěl vstoupit do manželství z politických důvodů?“

„Očividně já.“

„Budeš žít mezi vlky. Sama.“

„Jo. Tak už to při výměně rukojmích chodí.“ Muži v černých oblecích horečně kontrolovali čas na hodinkách. „Musíme už jít –“

„Zabijou tě.“ Zatnul čelisti. Jeho vážný postoj mě překvapuje. Vůbec se nepodobá jeho obvyklému bezstarostnému já.

„Odkdy ti na tom záleží?“

„Proč to vůbec děláš?“

„Protože spojenectví s vlkáči je nutný pro naše přežití –“

„To říká otec. Jsou to jeho důvody, ne tvoje.“

Opravdu to nejsou moje důvody, ale přiznávat to nebudu. „Možná podceňuješ otcovu přesvědčivost.“

Pokračuje šeptem: „Nedělej to. Řekni, že sis to rozmyslela. Dej mi šest týdnů.“

„A co se za šest týdnů změní?“

Zaváhá. „Tak aspoň měsíc –“

„Děje se něco?“ ozve se otcův přísný hlas, až oba úlekem nadskočíme. Na zlomek vteřiny jsme opět malé děti, které otec kárá za to, že vůbec existují. Owen se jako vždy vzpamatuje rychleji než já.

„Všechno v cajku.“ Na rtech má opět ten svůj bezduchý úsměv. „Jen jsem Misery dával pár bratrských rad.“

Otec se prodere skrz ochranku a s naprostou samozřejmostí si zavěsí mou ruku do svého rámě, jako by od našeho posledního fyzického kontaktu neuplynulo deset dlouhých let. Přinutím se neucuknout. „Připravená, Misery?“

Úkosem pohlédnu na jeho přísnou tvář. „Záleží na tom?“

Evidentně ne, jelikož moje otázka zůstává bez odpovědi. Owen sleduje, jak odcházíme, a ještě za námi křikne myšlenku: „Doufám, že sis přibalila lepicí váleček na chlupy! Prej dost línají.“

Jeden z agentů nás zastaví před dvojitými dveřmi, které vedou na nádvoří. „Pane radní Larku, slečno Larková, jen minutku, prosím. Ještě na vás nejsou připraveni.“ Několik nepříjemných okamžiků čekáme vedle sebe, pak se ke mně otec otočí. Na podpatcích, které mi vnutila stylistka, jsem skoro stejně vysoká jako on, takže se mi jeho pohled snadno zabodne do očí.

„Měla by ses usmívat,“ řekne mi telemluvou. „Podle lidí je svatba nejkrásnějším dnem nevěstina života.“

Zacukají mi rty. Celá tahle situace mi přijde úplně groteskní. „A co otec nevěsty?“

Povzdechne si. „Vždycky jsi byla zbytečně vzdorovitá.“

Mám zkrátka slabé stránky snad ve všech oblastech.

„Už není cesty zpět, Misery,“ dodá vcelku přátelským tónem. „Jakmile obřad skončí, budeš jeho ženou.“

„Já vím.“ Nepotřebuju, aby mě někdo chlácholil nebo povzbuzoval. Pro tento svazek jsem se pevně rozhodla. Nemám sklon propadat panice ani strachu nebo na poslední chvíli měnit názor. „Tohle už jsem jednou absolvovala, vzpomínáš?“ Chvíli na mě mlčky hledí, načež se otevřou dveře do zbytku mého života.

Je to dokonalá noc pro venkovní obřad: světelné řetězy, jemný vánek, mihotající se hvězdy. Zhluboka se nadechnu, zadržím dech a zaposlouchám se do Mendelssohnova pochodu v podání smyčcového kvarteta. Podle temperamentní svatební koordinátorky, která mi zahlcuje telefon odkazy (nikdy na ně neklikám), je hráč na violu dokonce členem lidské filharmonie. Patří mezi tři nejlepší hráče světa, psala a stvrdila to větším počtem vykřičníků, než kolik jsem jich já napsala za celý svůj dosavadní život. Musím ale připustit, že to zní hezky, ačkoli hosté se zmateně rozhlížejí a nevědí, co dál, dokud jim poněkud přepracovaný člen koordinačního týmu neřekne, aby se postavili.

Není to jejich chyba. Svatební obřady jsou už zhruba celé století výhradně lidskou záležitostí. Upírská společnost už monogamii překonala a vlkáči… Nemám vlastně ponětí, jak to mají oni, protože jsem se doteď neocitla ani jedinému z nich nablízku.

V opačném případě bych už totiž nebyla mezi živými.

„Tak jdeme.“ Otec mi sevře loket a společně vykročíme uličkou.

Hosté nevěsty jsou mi povědomí, i když jen matně – zástup štíhlých postav se špičatýma ušima a fialovýma nemrkajícíma očima. Rty přetažené přes dlouhé tesáky, někteří mají ve tvářích výraz lítosti, že se toho musejí účastnit, jiní se tváří vyloženě znechuceně. Vidím mezi nimi i několik členů otcova nejužšího kolegia, radní, které jsem od dětství neviděla, vlivné rodiny se svými potomky – když jsme byli malí, většina z nich Owenovi podlézala, zatímco mě šikanovali. Nikoho z přítomných nemůžu ani zdaleka označit za svého přítele, ale musím uznat, že osoba, která sestavovala seznam hostů, to vzhledem k mému zjevnému nedostatku smysluplných vztahů neměla vůbec jednoduché.

A tady máme stranu, kde sedí hosté ženicha. To je ta, která vyzařuje naprosto cizí druh tepla. Ta, která mě chce zabít.

Vlkáčům bije srdce rychleji a hlasitěji a jejich krev má dost netypickou vůni připomínající měď. Jsou vyšší než upíři, silnější než upíři, rychlejší než upíři a nikdo z nich není nijak zvlášť nadšený představou, že si jejich alfa samec bere někoho z nás. Při pohledu na mě nepřátelsky ohrnují rty. Jejich znechucení je tak silné, že ho cítím až na jazyku.

Nemám jim to za zlé. Nikomu nemám za zlé, že tu nechce být. Nemám hostům za zlé ani ty jejich šeptem pronášené škodolibé poznámky nebo to, že polovina z nich doteď nepochopila, že jejich hlas se nese dál, než kam jsou schopni dokadit.

„… deset let žila jako kolaterálka u lidí a teď tohle?“

„Asi je ráda středem pozornosti…“

„… pijavice jedna ušatá…“

„Dávám jí dva týdny.“

„To spíš tak dvě hodiny, jestli ji ty bestie…“

„…buď to jednou provždy uklidní situaci v kraji, nebo to naopak znova spustí válku…“

„… myslíš, že spolu budou dneska šukat?“

Nalevo nemám žádné přátele a napravo jen samé nepřátele. Takže se zhluboka nadechnu a pohlédnu přímo před sebe.

Na svého budoucího manžela.

Stojí na konci uličky tváří ode mě a poslouchá, co mu kdosi šeptá do ucha – možná jeho svědek. Nevidím mu pořádně do obličeje, ale na základě jeho fotky, kterou jsem dostala před několika týdny, vím, co můžu očekávat: nápadně pohlednou tvář bez sebemenšího úsměvu. Má ultrakrátce střižené tmavohnědé vlasy a černý oblek, který mu na širokých ramenech dokonale sedí. Jako jediný ze všech přítomných mužů nemá kravatu, a přesto působí elegantně.

Možná máme stejnou stylistku. Pokud ano, byl by to nejspíš stejně dobrý výchozí bod pro manželství jako kterýkoli jiný.

„Dávej si na něj pozor,“ šeptá mi otec, aniž by přitom pohnul rty. „Je velice nebezpečný. Koukej ho nenaštvat.“

Přesně tohle chce každá dívka slyšet deset metrů před oltářem, zvlášť když před sebou vidí přísnou linii ženichových ramen. Působí netrpělivě. Otráveně. Ani se neobtěžuje pohlédnout mým směrem, jako by mu na mně nezáleželo, jako by měl na starosti jiné a zajímavější věci. Ráda bych věděla, co mu jeho svědek šeptá do ucha. Možná pravý opak onoho varování, které jsem si právě vyslechla já.

Misery Larková? Opatrnosti netřeba. Není nijak zvlášť nebezpečná, takže si dělej, co chceš, ať se rozčiluje dle libosti. Co by ti tak mohla udělat? Hodit po tobě lepicím válečkem na chlupy?

Posměšně si odfrknu, což se ukáže jako chyba. Můj nastávající to totiž zaslechl a konečně se ke mně otáčí.

Cítím, jak se mi svírá žaludek.

Podlamují se mi nohy.

Okolní šum hlasů utichá.

Na fotce, kterou mi ukázali, měly jeho oči obyčejnou, tuctovou modrou barvu. Když ale teď hledí do těch mých, dochází mi dvě věci. První je, že jsem se mýlila a že jeho oči mají ve skutečnosti zvláštní světlezelenou barvu, která hraničí až s bílou. Ta druhá je skutečnost, že otec měl pravdu – tenhle muž je velice, velice nebezpečný.

Přejíždí těma svýma očima po mé tváři a já okamžitě pojmu podezření, že mu nejspíš nedali moje fotky. Nebo možná jen nebyl na svou nevěstu natolik zvědavý, aby si je prohlídl? Ať tak či tak, teď je každopádně jasné, že se mu nelíbím. Já už jsem si ale tolikrát vylámala zuby marnou snahou se druhým zavděčit, jen abych pak stejně sklidila jejich zklamání, že s tím nemíním znova začínat. Jestli se mu nelíbí, co vidí, má smůlu.

Vypnu ramena. Dělí nás už jen pár kroků, během kterých ho fixuju pohledem, a díky tomu vidím celou scénu běžet v reálném čase.

Zvětšující se zornice.

Svrašťující se obočí.

Rozšiřující se nosní dírky.

Pozoruje mě, jako bych byla klubko červů, a pomalu se zhluboka nadechuje. A pak znovu a prudce, právě v okamžiku, kdy stanu před oltářem. Jeho výraz přeroste do něčeho, co na okamžik vypadá jako nečitelný šok, a ačkoli jsem to věděla, věděla jsem, že vlkáči nemají upíry rádi, tohle mi přece jen připadá jako něco víc než jen to. Působí to jako čisté a nelítostné osobní pohrdání.

Vyser si oko, chlapče, pomyslím si a držím se zpříma. Postoupím ještě o krok kupředu, až stojíme přímo proti sobě, až příliš blízko jeden k druhému.

Dva cizinci, kteří se poprvé setkali. A rovnou se mají brát.

Hudba utichá. Hosté si sedají. Srdce mi tluče jako líný buben, dokonce pomaleji než obvykle, a to kvůli způsobu, jakým se nade mnou můj ženich tyčí. Sklání se ke mně a prohlíží si mě jako nějakou abstraktní malbu. Pozoruju, jak se mu hladově zvedá hruď, jako by mě chtěl… vdechnout. Pak se odtáhne, olízne si rty a zírá na mě.

Zírá a zírá a zírá.

Ticho se prodlužuje. Oddávající si odkašle. Na nádvoří se rozléhá zmatené mumlání, které pomalu přechází v důvěrně známé dusno. Všimnu si, že svědek vytasil drápy. Váňa, šéfka otcovy ochranky, za mnou odhalila tesáky. A lidé samozřejmě začínají sahat po zbraních.

A při tom všem na mě můj nastávající stále dál zírá.

Přistoupím k němu tedy ještě o krok blíž a polohlasem řeknu: „Je mi jedno, jestli ti tohle celý leze krkem, ale pokud se chceš vyhnout další Astře –“

Jeho ruka se bleskurychle zvedne a chytá mě za paži. Teplo, které z jeho dlaně sálá i přes látku mého rukávu, ve mně nastartuje šokovou reakci. Jeho zorničky se stáhnou do zcela cizí, zvířecí podoby. Instinktivně se snažím vykroutit z jeho sevření a… a to je právě chyba.

Podpatek mi škobrtne o dlažební kostku a já ztrácím rovnováhu. Ženich mě zachytí kolem pasu, čímž mě zachrání před jistým pádem, a v důsledku kombinace gravitační síly a jeho odhodlání se ocitnu vklíněná mezi něj a oltář s jeho hrudníkem přitisknutým na ten můj. Drží mě tam lapenou do pasti a dívá se na mě, jako by zapomněl, kde je. Jako bych byla potrava, kterou hodlá sežrat.

Jako bych byla jeho kořist.

„Tohle je velmi… Ach, bože,“ zaúpí oddávající, když ženich zavrčí jeho směrem. Za sebou slyším přehršel telemluvy i běžného jazyka – paniku, křik, chaos, vrčení svědka a mého otce, kdosi vykřikuje výhružky, někdo jiný zase vzlyká. Další Astra v přímém přenosu, pomyslím si. Rozhodně bych měla něco udělat, abych to zastavila, a taky že udělám, jenže…

Do nosu mi pronikla vůně ženicha.

Všechno ustupuje do pozadí.

Dobrá krev, hučí můj zadní mozek. Má v sobě moc dobrou krev.

Několikrát za sebou se rychle nadechne a vtáhne do sebe můj pach. Jeho ruka se mi přesune z ramene ke spodní části krku a přitiskne se k zelenému fleku, který mi tam napatlal vizážista. Z hloubi jeho hrudi vyjde hrdelní zvuk, z něhož se mi podlomí kolena. Pak otevře ústa a v ten moment je mi jasné, že mě roztrhá na kusy, že mě rozcupuje, že mě sežere –“

„Jak to,“ řekne hlasem tak hlubokým, že je málem až neslyšitelný. „Sakra, jak to, že jsi cítit takhle?“

Ani ne deset minut nato mi navlékne prsten a přísaháme si lásku, dokud nás smrt nerozdělí.

Kapitola první

Než se konečně vrátil ze schůzky s vedoucím tlupy zvané Zátočina, uplynuly tři dny neustálých bouřek.
Dva z jeho sekundantů už jsou uvnitř jeho domu
a čekají na něj s ostražitým výrazem ve tváři.

„Ta upírka z toho vycouvala.“

Podrážděně zabručí a otře si obličej. Chytrá holka, pomyslí si. „Ale našli za ni náhradu,“ dodá Cal a položí na pult papírovou složku. „Všechno je tady. Chtějí vědět, jestli ji schvaluješ.“

„Pojedeme podle plánu.“

Cal se zasměje. Flor se zamračí. „Nechceš se aspoň podívat na…“

„Ne. To na věci nic nemění.“

Stejně jsou jedna jako druhá.

Šest týdnů před obřadem

OBJEVÍ SE VE START-UPOVÉ FIRMĚ, KDE PRACUJU – JE čtvrtek, podvečer, slunce už zapadá a celá kancelář má sto chutí někomu způsobit těžké ublížení na zdraví.

Postaví se přímo proti mně.

Nemyslím, že si od ní zasloužím tolik nenávisti, ale rozhodně ji chápu. Proto taky nedělám rozruch, když se po krátké schůzce s nadřízeným vrátím ke svému stolu a zjistím, v jakém stavu je moje sešívačka. Koneckonců, o nic nejde. Devadesát procent času pracuju z domova a málokdy něco tisknu. Koho zajímá, že na tu věc někdo rozmázl ptačí lejno?

„Neber to osobně, Missy.“ Pierce se opře o přepážku, která odděluje naše kóje. Jeho výraz není zrovna úsměv starostlivého přítele, spíš úšklebek úlisného prodavače ojetých aut. Dokonce i jeho krev je cítit po naftě.

„Neberu.“ Soucit ze strany druhých je silná droga. Naštěstí jsem nikdy neměla příležitost vypěstovat si na ní závislost. Jestli jsem v něčem dobrá, tak je to schopnost racionálně si obhájit opovržení ostatních vůči mně. Trénuju to stejně jako klavírní virtuóz – neúnavně a od útlého dětství.

„Rozhodně bych kvůli tomu nebrečel.“

„To ani nebudu.“ A myslím to doslova. Upíři plakat neumí.

„A z Walkera si nic nedělej. Neřekl to, co si myslíš, že řekl.“

Jsem si docela jistá, že přes celou zasedačku hulákal „krávo“, a ne „bravo“, ale kdoví?

„To už tak zkrátka chodí. Taky by ses vztekala, kdyby někdo provedl penetrační test firewallu, na kterým jsi makala celý týdny, a prolomil ho za jedinou hodinu.“

Popravdě to bylo slabých dvacet minut, a to počítám i přestávku, kterou jsem si udělala, když mi připadalo, že jsem do systému pronikla až příliš rychle. Využila jsem ji k online nákupu nového koše na prádlo, protože Serenina zatracená kočka spí v mém starém koši vždycky akorát ve chvíli, kdy chci hodit prádlo do pračky. Poslala jsem jí na mobil fotku účtenky a připsala jsem: Ty a tvoje kočka mi dlužíte šestnáct dolarů. Pak jsem jako vždycky seděla a čekala na odpověď.

Žádná nepřišla. Vlastně jsem s odpovědí ani nepočítala.

„Lidi na to brzo zapomenou,“ pokračuje. „A víš co? Nenosíš si do práce oběd, takže se nemusíš bát, že ti někdo naplive do krabičky.“ Rozesměje se na celé kolo. Otočím se k monitoru a doufám, že si Pierce dá pohov. Sakra, nedá. „A upřímně řečeno, jde to tak trochu na tvoje triko. Kdyby ses snažila víc začlenit do kolektivu… Já osobně chápu, že jsi taková tajemná a tichá samotářka. Ale někteří si o tobě myslí, že jsi odměřená, jako by sis myslela, že jsi lepší než my. Kdyby ses pokusila –“

„Misery.“

Když uslyším své jméno – své pravé jméno – na výjimečně hloupý zlomek vteřiny pocítím úlevu, že tento rozhovor skončí. Pak otočím hlavu a všimnu si ženy stojící z druhé strany přepážky. Její tvář je mi matně povědomá, stejně jako její černé vlasy, ale teprve když se zaměřím na tlukot jejího srdce, podaří se mi ji zařadit. Bije pomalu, jak umí tlouct jen srdce upíra, a…

No teda.

Do pytle!

„Váňo?“

„Není snadný tě najít,“ říká tichým, melodickým hlasem.

Na okamžik mám sto chutí praštit hlavou o klávesnici. Pak se spokojím s klidnou odpovědí: „To byl záměr.“

„To mi došlo.“

Promnu si spánky. To je teda den! Pěkně posranej den! „A přesto jsi mě našla.“

„A přesto jsem tě našla.“

„Vida, vida! Ahoj.“ Piercovy oči spočinou na jejích vysokých podpatcích, stoupají po rovných liniích tmavého kalhotového kostýmu a zastaví se na jejích plných ňadrech. Nečtu sice myšlenky, ale evidentně si teď myslí „šťabajzna“, a to tak usilovně, že to prakticky slyším.

„Jsi Missyina kámoška?“

„Jo, dá se to tak říct. Znám ji, co se narodila.“

„No páni! Tak to mi teda pověz, jaká byla Missy jako miminko?“

Váně zacuká koutek úst. „Byla… zvláštní a náročné dítě. Ale často byla docela v pohodě.“

„Tak moment – vy dvě jste příbuzné?“

„Ne. Jsem pravá ruka jejího otce. Vedoucí jeho ochranky,“ odpovídá s pohledem obráceným ke mně. „A mám pro ni předvolání.“

Napřímila jsem se v křesle. „Kam?“

„Do Hnízda.“

Tohle není jen výjimečné – je to doslova bezprecedentní. Když nepočítám telefonáty, k nimž dochází velmi zřídka, a ještě vzácnější setkání s Owenem, nemluvila jsem s žádným upírem už celé roky. Protože mě za tu dobu žádný upír nekontaktoval.

Měla bych Váně říct, ať odsud vypadne. Už nejsem malé dítě, abych se bláhově snažila o nemožné. Vracet se k otci s očekáváním, že on a ostatní se nebudou chovat jako kreténi, je marnost nad marnost a já si toho jsem sakra dobře vědoma. Jenže jak zjišťuju, jsem z toho setkání natolik zaskočená, že místo toho říkám: „A proč?“

„Až tam budeš, tak uvidíš.“ Vánin úsměv se týká jen jejích rtů, oči se neusmívají. Pátravě na ni pohlédnu, jako by měla odpověď vytetovanou na tváři. Mezitím nám Pierce opět připomene svou nešťastnou existenci.

„Co to slyším, dámy? Pravá ruka? Předvolání?“ Ozve se jeho hlasitý a pronikavý smích. Mám chuť ho praštit do čela, ale pak si o toho pitomce začnu dělat obavy. „Tohle je nějaká hra? LARP nebo co?“

Konečně zavře klapačku. Protože když se k němu Váňa otočí, fialový odstín jejích očí se nedá vysvětlit umělým osvětlením, stejně jako její prodloužené tesáky lesknoucí se ve světle žárovek.

„T-ty…“ Pierce chvíli přejíždí pohledem mezi mnou a Váňou a koktá cosi nesrozumitelného.

A v tu chvíli se Váňa rozhodne zničit mi život a vycení na něj zuby.

Povzdechnu si a promnu si kořen nosu.

Pierce se otočí na patě, vystartuje okolo mojí kóje a cestou převrátí fíkus v květináči. „Upír! Upír! Je tu upír, zavolejte někdo FBI, zavolejte někdo…“

Váňa vytáhne zalaminovanou kartičku s logem Úřadu pro lidsko-upírské vztahy, která jí na území lidí zaručuje diplomatickou imunitu. Není tu však nikdo, kdo by se na ni podíval: v kanceláři vypukne menší panika a většina mých spolupracovníků je za halasného křiku už v polovině cesty ven po nouzovém schodišti. Lidé se navzájem strkají, aby se dostali k nejbližšímu východu. Vidím Walkera, jak vybíhá z toalet a z khaki kalhot mu ještě visí pruh toaletního papíru, a cítím, jak mi poklesla ramena.

„Měla jsem tuhle práci ráda,“ říkám Váně. Popadnu zarámovanou fotku, na níž jsem se Serenou, a rezignovaně si ji zastrčím do tašky. „Bylo to tak snadný. Zbaštili moji výmluvu na poruchu cirkadiánního rytmu a dovolili mi pracovat v noci.“

„To mě mrzí,“ řekne. Nemrzí ji to ani trochu. „Tak jdeme.“

Říkám si, že bych ji měla poslat do prdele, jenže mezitím podlehnu své zvědavosti a jdu za ní. Cestou narovnám tu ubohou zhroucenou kytku.

• • •

Hnízdo je stále ještě nejvyšší budovou v severní části města a nejspíš i tou nejosobitější. Jeho krvavě rudé vyvýšené základy se táhnou do hloubky desítek metrů pod zem a nad nimi se nachází zrcadlový mrakodrap, který ožívá při západu slunce a v brzkých ranních hodinách se opět ukládá ke spánku.

Jednou jsem tam přivedla Serenu, když se chtěla podívat, jak vypadá srdce upírského teritoria. Zůstala zírat s otevřenou pusou, ohromená jeho elegantními liniemi a ultramoderním designem. Čekala, že tu spatří mnohoramenné svícny, těžké sametové závěsy stínící vražedné slunce a mrtvoly našich nepřátel visící ze stropu a vykrvené až do poslední kapky. Možná taky umělecky ztvárněné netopýry na počest našich okřídlených předků. A samozřejmě rakve, to se rozumí.

„Je to tu hezký. Jen jsem si myslela, že to bude víc… kovový,“ poznamenala a vůbec ji při tom neděsila představa, že je jediným člověkem ve výtahu plném upírů. Ta vzpomínka mi i po letech vykouzlí úsměv na tváři.

Variabilní prostory, automatizované systémy, integrované přístroje – to je Hnízdo. Nepředstavuje pouze korunní klenot našeho území, je také centrem naší komunity. Místo, kde lze najít obchody a kanceláře a snadno si sehnat a zařídit vše, co by kdokoli z nás mohl potřebovat, od neodkladné zdravotní péče přes stavební povolení až po pětilitrovku AB+. V nejvyšších patrech pak stavitelé vytvořili prostor pro soukromé byty, z nichž některé si zakoupily ty nejvlivnější rodiny naší společnosti.

Tedy především moje rodina.

„Pojď za mnou,“ říká mi Váňa, když se před námi rozlétnou automatické dveře, a já ji následuju v doprovodu dvou členů uniformované ochranky Rady, kteří tu rozhodně nejsou kvůli mojí ochraně. Trochu mě uráží, že v místě, kde jsem se narodila, se mnou jednají jako s vetřelcem, zvlášť když kráčíme podél zdi, která je ověšená portréty mých předků. Jejich styl se v průběhu staletí měnil od olejomaleb přes akryl až po fotografie, nejprve černobílé, pak barevné a nakonec digitální. Co zůstává stejné, jsou výrazy tváří: odtažité, arogantní a upřímně řečeno poněkud nešťastné. Mít moc zkrátka málokoho učiní šťastným.

Jediný Lark, kterého jsem z těch všech měla tu čest osobně poznat, byl ten, jehož podobizna visí nejblíže ke dveřím otcovy kanceláře. Když jsme se s Owenem narodili, byl můj dědeček už starý a trochu dementní, a moje nejživější vzpomínka na něj je ta, jak jsem se jednou uprostřed noci probudila a našla ho ve svém pokoji. Ukazoval na mě třesoucíma se rukama a křičel telemluvou něco o tom, že mě čeká strašlivá smrt.

Nutno přiznat, že v tom se nemýlil.

„A jsme tu,“ řekne Váňa a tiše zaklepe na dveře. „Pan radní už na tebe čeká.“

Prohlížím si Váninu tvář. Upíři nejsou nesmrtelní, stárneme stejně jako kterýkoli jiný druh, ale… do háje, Váňa vypadá, jako by nezestárla ani o den od okamžiku, kdy mě doprovázela na obřad výměny kolaterálů. A to už je sedmnáct let.

„Potřebuješ něco?“

„Ne.“ Otočím se a uchopím dveřní kouli. Pak zaváhám. „Je nemocný?“

Váňu moje otázka evidentně pobavila. „Myslíš, že by si kvůli tomu nechal přivolat právě tebe?“

Pokrčím rameny. Nenapadá mě žádný jiný důvod, kvůli kterému by mohl chtít, abych za ním přišla.

„Proč by to dělal? Abys ho politovala? Nebo aby našel útěchu v lásce své dcery? Žiješ mezi lidmi už moc dlouho.“

„Spíš mě napadlo, že potřebuje darovat ledvinu nebo tak něco.“

„Jsme přece upíři, Misery. Buď jednáme pro dobro většiny, anebo vůbec.“

Je pryč dřív, než stihnu obrátit oči v sloup nebo jí říct „jdi do prdele“, k čemuž jsem se přikláněla. Povzdechnu si, podívám se na muže z ochranky, kteří tu stále stojí s kamennou tváří, a pak vejdu do otcovy kanceláře.

První, na čem spočine můj zrak, jsou dvě stěny plné oken – tak to měl otec vždycky rád. Všichni lidé, se kterými jsem kdy mluvila, mají za to, že upíři světlo nenávidí a libují si v temnotě, ale to je velký omyl. Sluneční světlo je pro nás sice zapovězené jakožto zraňující a ve velkém množství dokonce i smrtelně nebezpečné, ale právě proto po něm tak intenzivně toužíme. Mít okna pro nás představuje luxus, jelikož musejí být ošetřena nesmyslně drahými materiály, které filtrují vše, co by nám mohlo ublížit. A takto velká okna jsou těmi nejbombastičtějšími symboly společenského postavení, v nichž se naplno odráží moc a obscénní bohatství naší dynastie. A za těmi okny…

Řeka, která rozděluje centrum města na sever a jih – náš sever a jejich jih. Od území vlkáčů dělí Hnízdo jen několik stovek metrů, ale břeh řeky je posetý hlídkovacími věžemi, kontrolními stanovišti a strážními budkami, které čtyřiadvacet hodin denně monitorují situaci. Obě území spojuje jediný most. Přístup na něj je pečlivě hlídán v obou směrech, a pokud vím, poslední vozidlo po něm projelo hodně dávno předtím, než jsem se narodila. Za ním se nachází několik bezpečnostních pásem vlkáčů a hluboká zeleň dubového lesa, který se táhne na míle daleko na jih.

Vždycky jsem si říkala, jak je od nich chytré, že si nestaví obydlí vedle jedné z nejkrvavějších hranic na jihozápadě. Když jsme byli s Owenem malí, ještě než mě poslali pryč, otec nás zaskočil otázkou, zda víme, proč je upíří velitelství umístěno tak blízko hranice s našimi nejsmrtonosnějšími nepřáteli. „Abychom na to pamatovali,“ vysvětlil nám. „A nezapomínali.“

No nevím. Uplynulo dvacet let a mně to pořád připadá jako dost pošahanej nápad.

„Misery.“ Otec přestane ťukat na dotykový monitor a vstane od svého luxusního mahagonového stolu. Neusmívá se, ale ani se netváří chladně. „Rád tě tu zase vidím.“

„Dlouho jsme se neviděli.“ Posledních několik let bylo k Henrymu Larkovi milosrdných. Prohlížím si jeho vysokou postavu, trojúhelníkový obličej a široce posazené oči a znovu si uvědomuju, jak moc jsem mu podobná. Jeho světlé vlasy jsou sice malinko šedivější než dřív, ale stále dokonale ulízané dozadu. Nikdy jsem nezažila, že by je měl jinak – nikdy jsem otce neviděla jinak než dokonale upraveného. Teď má sice rukávy bílé košile ohrnuté, ale zato pečlivě. Jestli mě ty vyhrnuté rukávy mají oklamat, abych si myslela, že jde o neformální setkání, tak se jim to nepovedlo.

A proto když otec ukáže na kožené křeslo před svým stolem a řekne „Posaď se“, rozhodnu se raději opřít o dveře.

„Váňa říká, že prý neumíráš.“ Rozhodnu se hrát drsňačku. Bohužel mi připadá, že to vyznívá jen zvědavě.

„Věřím, že i ty se těšíš dobrému zdraví,“ lehce se pousměje. „Jak ses měla těch posledních sedm let?“

Za jeho hlavou visí krásné historické hodiny. Sleduju je a poslouchám, jak tikají po dobu osmi vteřin, a pak řeknu: „Naprosto báječně.“

„Ano?“ Zběžně si mě prohlédne. „Raději by sis je měla vyndat, Misery. Někdo by si tě tady mohl splést s člověkem.“

Myslí tím moje hnědé kontaktní čočky. Uvažovala jsem, že si je vyndám v autě, ale pak jsem si řekla, že na to kašlu. Ve skutečnosti existuje spousta dalších věcí svědčících o tom, že žiju mezi lidmi, a většiny z nich se tak snadno nezbavím. Například tesáky, které si každý týden obrušuju, což mu nejspíš taky neuniklo. „Byla jsem zrovna v práci.“

„Á, jistě. Váňa se zmínila, že máš nějaké zaměstnání. Jak tě znám, bude to něco kolem počítačů, nebo se pletu?“

„Tak něco.“

Přikývne. „A jak se daří té tvojí kamarádce? Doufám, že už je zase doma a v pořádku.“

Zarazím se. „Jak víš, že –“

„Ale, Misery. Snad sis nemyslela, že tvou komunikaci s Owenem ponechám bez kontroly?“

Za zády zatnu pěsti a vážně uvažuju o tom, že za sebou prásknu dveřmi a odjedu domů. Musí ale existovat nějaký důvod, proč mě sem nechal přivést, a já ho chci znát. Vytáhnu tedy z kapsy telefon, a poté, co usednu naproti otci, položím ho na stůl displejem nahoru.

Ťuknu na aplikaci časovače, nastavím přesně deset minut a otočím mobil displejem k otci. Pak se opřu do křesla. „Proč jsem tady?“

„Už je to řada let, co jsem naposledy viděl svou jedinou dceru.“ Sevře rty. „Není to snad dostatečný důvod?“

„Zbývá devět minut a čtyřicet pět sekund.“

„Misery. Mé dítě.“ Telemluva. „Proč se na mě zlobíš?“

Pozvednu obočí.

„Neměla bys cítit hněv, ale hrdost. Správná volba je ta, která zajistí štěstí co největšímu počtu našich občanů. A ty jsi prostředkem k této volbě.“

V klidu si prohlížím jeho tvář. Jsem si jistá, že těm kecům opravdu věří. Myslí si, že je správný chlap. „Devět minut a dvacet dva sekund.“

Věnuje mi krátký a upřímně smutný pohled. Pak řekne: „Bude svatba.“

Překvapeně trhnu hlavou. „Svatba? Jako… jako bývá u lidí?“

„Sňatkový obřad. Takový, jaký dřív mívali i upíři.“

„Čí svatba to bude? Tvoje? Copak ty se hodláš…“ Ani se neobtěžuju tu větu dokončit – už to pomyšlení je absurdní. Nejde jen o to, že svatby vyšly z módy už před staletími, ale o samotnou myšlenku dlouhodobých vztahů. Když to s vaším druhem začne jít z kopce, co se týče plození dětí, má nejspíš podpora vyjížděk za účelem sexu a hledání reprodukčně kompatibilních partnerů přednost před romantikou. Navíc pochybuju, že by si upíři vůbec kdy zakládali na romantice. „Tak kdo má svatbu?“

Otec si povzdechne. „To se teprve rozhodne.“

Něco se mi na tom nelíbí, vlastně vůbec nic se mi na tom nelíbí, ale ještě nevím proč. Cosi mě bodne v uchu, šeptá mi to, že bych měla okamžitě vypadnout, ale zrovna když se chystám vstát, otec řekne: „Jelikož ses rozhodla žít mezi lidmi, určitě sleduješ jejich zpravodajství.“

„Sem tam.“ Kecám. Mohli bychom klidně být ve válce s Eurasií a na pokraji klonování jednorožců a já bych o tom neměla ani ponětí. Poslední dobou zkrátka nemám čas. Hledám. Pátrám. „Proč?“

„Mezi lidmi nedávno proběhly volby.“

Nic mi to neříká, ale přikývnu. „Zajímalo by mě, jaký to je.“ Jak funguje vedení, které nepředstavuje orgán typu upírské Rady, kam se nikdo nový nemůže dostat a kde je členství omezené na hrstku rodin, jejichž členové si předávají posty z generace na generaci jako oprýskaný porcelánový servis.

„Nedopadlo to zrovna ideálně. Arthur Davenport neobhájil post.“

„Guvernér Davenport?“ Město je rozděleno mezi místní smečku vlkáčů a upíry, ale zbytek jihozápadní oblasti je téměř výhradně lidský. A lidé si posledních několik desetiletí za svého zástupce vybírali Arthura Davenporta – pokud si tedy dobře vzpomínám. Toho hňupa. „Kdo je ten nový?“

„Je to žena. Guvernérkou se stala jistá Maddie Garciová. Její funkční období začne za několik měsíců.“

„A tvůj názor na ni…?“ Určitě nějaký má. Otcova spolupráce s guvernérem Davenportem je hnací silou přátelských vztahů mezi našimi dvěma národy.

No, označit ty vztahy za přátelské je možná trochu nadnesené. Průměrný člověk si o nás pořád ještě myslí, že chceme vysát krev jeho dobytku a zatemnit mysl jeho blízkým, a průměrný upír se zase domnívá, že lidi jsou sice mazaní, ale taky naprosto nezodpovědní, a že jejich hlavním nadáním je rozmnožovat se a zamořovat svět dalšími lidmi. Kromě velmi omezených a velmi formálních diplomatických akcí se naše druhy nesetkávají. Už nějakou dobu se však navzájem otevřeně chladnokrevně nevraždíme a fungujeme jako spojenci proti vlkáčům. Účel světí prostředky, ne?

„Žádný názor na ni nemám,“ odpovídá věcně. „A nebudu mít ani příležitost si ho v dohledné době vytvořit, jelikož paní Garciová odmítla všechny mé žádosti o schůzku.“

„Vida.“ Paní Garciová má evidentně víc rozumu než já.

„Nicméně, mým úkolem je i nadále zajišťovat bezpečnost mého národa. A jakmile guvernér Davenport odejde z funkce, budeme čelit nejen současnému možnému riziku napadení ze strany vlkáčů z jihu, ale může se objevit i nová hrozba ze severu. Od lidí.“

„Pochybuju, že by chtěla vyvolávat potíže, otče.“ Seškrábnu si z prstu kousek laku na nehty. „Nejspíš prostě nechá současný spojenectví tak, jak je, a omezí ty připitomělý ceremonie…“

„Její tým nás informoval, že jakmile se ujme úřadu, náš kolaterální program končí.“

Tak to mi vyrazilo dech. Pomalu se mu podívám do očí. „Cože?“

„Byli jsme formálně požádáni, abychom jim vrátili toho jejich chlapce, a oni nám na oplátku pošlou zpátky dívku, která u nich plní funkci upírské kolaterálky.“

„Je to kluk,“ mimoděk ho opravím. Cítím, jak ztrácím cit v konečcích prstů. „Současný upírský kolaterál je kluk.“ Jednou jsem se s ním setkala. Měl tmavé vlasy, pořád se mračil a na můj dotaz, jestli nepotřebuje pomoct odnést hromadu knížek, odpověděl: „Ne, děkuju.“ Teď už klidně může být stejně vysoký jako já.

„Kluk nebo holka, návrat se uskuteční už příští týden. Lidé se rozhodli, že nebudou čekat až do nástupu Maddie Garciové do funkce.“

„Nechápu, proč…“ Ztěžka polknu a trochu se seberu. „Je to jenom dobře. Stejně je to pěkně pitomá praxe.“

„Tahle praxe už více než sto let zajišťuje mír mezi upíry a lidmi.“

„Přijde mi to kapánek krutý,“ namítnu klidným hlasem. „Chtít po osmiletým dítěti, aby se bez jakýkoholiv doprovodu přestěhovalo na nepřátelský území a hrálo si tam na rukojmí.“

„Rukojmí je velice surové a zjednodušující slovo.“

„Ty sám si tu na deset let držíš lidské dítě jako odstrašující prostředek s tím, že pokud lidé poruší podmínky našeho spojenectví, upíři to dítě okamžitě zavraždí. To mi taky připadá surové a zjednodušující.“

Otec přimhouří oči. „Je to přece oboustranné,“ namítne poněkud tvrdším tónem. „Lidé si u sebe ze stejného důvodu drží zase upíří dítě.“

„Já vím, otče.“ Nakloním se k němu. „Předchozí kolaterálkou jsem totiž byla já, pokud jsi na to zapomněl.“

Nemyslím, že mu to mohlo vypadnout z hlavy. Možná už si nevzpomíná, jak jsem se ho pevně držela za ruku, když nás obrněný sedan vezl na sever, ani jak jsem se snažila schovat za Váňu, když jsem poprvé uviděla lidi s těma jejich divně zbarvenýma očima. Možná neví, jaké to je vyrůstat s vědomím, že pokud příměří mezi námi a lidmi padne, ti samí opatrovníci, kteří mě učili jezdit na kole, přijdou ke mně do pokoje a vrazí mi kudlu do srdce. Možná se dvakrát nerozmýšlel, jestli má ze své dcery udělat jedenáctou kolaterálku a odsoudit ji k deseti letům vězení mezi lidmi, kteří její druh nenávidí.

Ale určitě si to pamatuje. Prvním pravidlem kolaterálu je samozřejmě to, že dítě posílané jako zástava musí mít úzkou vazbu na ty, kdo mají moc – na ty, kdo rozhodují o míru a válce. A pokud Maddie Garciová nechce ve jménu veřejné bezpečnosti obětovat člena své rodiny, pak si jí vážím ještě víc. Chlapec, který mě vystřídal, když mi bylo osmnáct, je vnukem radní Ewingové, a v době, kdy jsem sama žila jako rukojmí, byl mým lidským protějškem vnuk guvernéra Davenporta. Často jsem tehdy přemýšlela, jestli prožívá stejné pocity jako já – občas vztek, občas rezignaci. Obojí většinou zbytečně. Moc by mě zajímalo, jestli teď po letech vychází se svou rodinou líp než já s tou svojí.

„Alexandra Bodenová. Vzpomínáš si na ni?“ Otec se vrátil zpátky ke konverzačnímu tónu. „Jste stejný ročník.“

Znovu se pohodlně opřu v křesle. Otcova náhlá změna tématu mě nijak nepřekvapuje. „Taková zrzavá?“

Přikývne. „Její bratr Abel zhruba před týdnem slavil patnáctiny. On a jeho tři kamarádi se jednu noc vydali na večírek a ocitli se poblíž řeky. Z mladické nerozvážnosti se navzájem vyhecovali, že řeku přeplavou, dotknou se protějšího břehu, který patří k území vlkáčů, a pak doplavou zase zpátky. Asi na důkaz odvahy.“

Osud rozmazleného bratříčka Alexandry Bodenové mě nezajímá, ale přesto mi přeběhl mráz po zádech. Všem upírským dětem je vštěpováno, jak je jižní hranice nebezpečná, a všechny přesně vědí, kde končí naše území a kde začíná území vlkáčů, ještě než se naučí mluvit. A taky vědí, že s vlkáči není radno si zahrávat.

Všechny až na ty tři pitomce.

„Jsou mrtví,“ utrousím polohlasem.

Otcovy rty se zkřiví do grimasy, která spíš než soucit připomíná rozmrzelost. „Podle mého názoru dostali, co jim patří. Když se chlapci nenašli, samozřejmě se předpokládalo to nejhorší. Ansel Boden, Abelův otec, má silné vazby na několik členů Rady a podal žádost o odvetný akt. Tvrdil, že jejich zmizení je k tomu pádným důvodem. Rada mu připomněla, že zájem národa má přednost před zájmem jednotlivce – známý základní princip, na kterém stojí celá upírská společnost. Máme nejnižší porodnost v historii a hrozí nám vymření. Teď není čas na rozdmýchávání konfliktů. Ansel Boden však v nešťastném záchvatu slabosti dál pokračoval v prosbách.“

„Doslova nechutné. Jak si dovoluje truchlit pro svého syna!“

Otec mě zpraží zlostným pohledem. „Díky jeho vazbám k některým členům Rady se mu málem podařilo dosáhnout svého. Ještě minulý týden, zatímco jsi byla zaneprázdněná předstíráním, že jsi člověk, jsme se ocitli k mezidruhové válce blíž než před sto lety. A pak, dva dny po tom jejich hloupém kousku…“ Otec se postaví. Obejde stůl a pak se opře o jeho okraj – dokonalá ukázka naprosté uvolněnosti. „Chlapci se znovu objevili. Jejich těla na sobě neměla jedinou stopu násilí.“

Překvapením zamrkám, což je zvyk, který jsem si osvojila ve snaze působit jako člověk. „Jejich těla – myslíš jako mrtvoly?“

„Vůbec ne. Byli živí a zdraví. Trochu v šoku, samozřejmě. Vyslýchali je jejich gardisté – nejdřív je považovali za možné špiony, později pochopili, že jde o bandu neukázněných spratků. Každopádně je pak poslali domů, aniž by jim zkřivili vlásek.“

„Jak to?“ Za posledních dvacet let si vzpomínám na půl tuctu případů, kdy došlo k narušení hranic a pachatelé se pak vrátili jen v podobě toho, co z nich zbylo. Většinou se to stávalo za hranicemi města, v demilitarizovaných lesích. Bez ohledu na příměří byli vlkáči k upírům nemilosrdní a my jsme zase byli nemilosrdní k nim. Což tedy znamená, že… „Co se teda změnilo?“

„Chytrá otázka. Většina členů Rady se domnívala, že Rosko na stará kolena změknul.“ Rosko. Alfa samec jihozápadní smečky. Otec o něm mluví už od mého dětství. „S Roskem jsem se setkal jen jednou. Vždycky dával jasně najevo, že diplomacie ho nezajímá, a takoví jako on jsou jako kosti lebky – s přibývajícím věkem jsou tvrdší a tvrdší.“ Obrátí se k oknu. „Vlkáči jsou ohledně svých interních věcí stejní tajnůstkáři jako vždy. My ale máme jisté způsoby, jak získat informace, takže jsme našim kontaktům zaslali pár dotazů a –“

„Mají nový vedení.“

„Skvělý závěr.“ Vypadá spokojeně, jako bych byla jeho studentka, která pochopila řešení soustavy rovnic o dvou neznámých mnohem dřív, než se od ní očekávalo.

„Možná jsem si měl za svou nástupkyni vybrat raději tebe. Owen se do toho moc nehrne. Evidentně ho víc zajímá společenský život.“

Mávnu rukou. „Jsem si jistá, že až oznámíš svůj odchod do důchodu, přestane se poflakovat s kamarády a stane se z něj dokonalý upírský politik, o kterým jsi vždycky snil.“ Nestane. „Takže k těm vlkáčům – co se tam stalo?“

„Zdá se, že před pár měsíci někdo Roska… vyzval.“

„Jako na souboj?“

„Jejich systém nástupnictví není nijak zvlášť sofistikovaný. Vlkáči jsou koneckonců nejblíže příbuzní psům. Postačí říct, že Rosko je mrtvý.“

Rozhodnu se nepoukazovat na skutečnost, že naše dynastická oligarchie je snad ještě primitivnější a že psi jsou obecně oblíbená zvířata. „Setkal ses s ním? S tím novým alfou?“

„Když se ti tři kluci v pořádku vrátili, požádal jsem ho o schůzku. K mému překvapení souhlasil.“

„Cože – fakt?“ Štve mě, že mě to tak zaujalo. „A?“

„Byl jsem na něj samozřejmě zvědavý. Soucit nemusí být vždycky známkou slabosti, i když někdy to tak je.“ Jeho oči se nečekaně zahledí do dálky a pak sklouznou k uměleckému dílu na východní stěně – jde o plátno minimalisticky pomalované tmavě fialovou barvou, která má symbolizovat krev prolitou během masakru zvaného Astra. Podobná díla jsou k vidění ve většině veřejných prostor. „A slabost často plodí zradu, Misery.“

„Vážně?“ Vždycky jsem měla za to, že zrada je prostě zrada, ale co já vím?

„Každopádně to žádný slaboch není. Právě naopak. On je…“ Otec se zamyslí. „Něco jiného. Něco docela nového.“ Upírá na mě svůj trpělivý a vyčkávající pohled a já jen nechápavě zavrtím hlavou, protože mě nenapadá jediný důvod, proč by mi tohle všechno měl říkat. Jakou roli bych v tom všem měla hrát právě já.

Náhle mi v hlavě začne hlodat červíček podezření. „Proč jsi vlastně mluvil o té svatbě?“ zeptám se, aniž bych se snažila skrýt v hlase neblahé tušení.

Otec přikývne. Nejspíš jsem udeřila hřebíček na hlavičku, protože mi na mou otázku neodpovídá. „Vyrostla jsi mezi lidmi a nedostalo se ti upírského vzdělání, takže nejspíš neznáš celou historii našeho konfliktu s vlkáči. Ano, po staletí mezi námi vládlo otevřené nepřátelství, ale objevily se i pokusy o dialog. Mezi upíry a vlkáči došlo k pěti mezidruhovým sňatkům, a během těchto manželství nebyly zaznamenány žádné pohraniční potyčky a rukou vlkáče nezemřel ani jediný upír. Skončilo to před dvěma sty lety – patnáct let trvajícím manželství mezi upírem a jeho vlkodlačí nevěstou. Když zemřela, byl uzavřen další svazek, který ale nedopadl dobře.“

„Astra.“

„Ano, Astra.“ Tenhle šestý svatební obřad skončil krveprolitím, kdy vlkodlaci napadli upíry, kteří se po mnoha dekádách míru stali až příliš důvěřivými a udělali chybu, když se na svatbu dostavili povětšinou neozbrojeni. Kvůli přesile vlkodlaků a jejich nečekanému útoku to byla hotová jatka – všude spousta krve, hlavně té naší. Fialová, tu a tam trocha zelené. Přesně jako ta kytka, astra. „Nevíme, proč se vlkodlaci tehdy rozhodli na nás zaútočit, ale od té doby, co se naše vzájemné vztahy nenapravitelně rozpadly, vždy platila jedna věc: my jsme udržovali spojenectví s lidmi a vlkodlaci ne. Na jednoho upíra připadá deset vlkáčů a na oba naše druhy dohromady pak stovky lidí. Ano, lidé sice nemají schopnosti upírů ani rychlost a sílu vlkodlaků, avšak jejich síla spočívá v počtu. To, že jsme je měli na své straně, pro nás bylo… uklidňující.“ Otec pevně sevře čelist a teprve po hodné chvíli ji opět povolí. „Jistě tedy chápeš, proč mě odmítnutí schůzky ze strany Maddie Garciové tak znepokojuje. Tím spíš, že k vlkodlakům má poměrně vřelý vztah.“

Překvapeně vyvalím oči. Možná stojím malinko mimo lidské kulturní dění, ale netušila jsem, že diplomatické vztahy s vlkáči budou politickým programem aktuální sezóny. Pokud vím, lidi se s vlkáči vždy navzájem ignorovali – což nebylo až tak těžké, jelikož nemají žádné podstatné společné hranice. „Lidi a vlkáči že vedou diplomatický rozhovory?“

„Přesně tak.“

Stejně se mi tomu nechce věřit. „A to ti řekl ten jejich alfa, když jste se potkali?“

„Ne. Tuto informaci jsme získali vlastní cestou. Jejich alfa mi řekl jiné věci.“

„Jako třeba?“

„Je celkem mladý. Přibližně ve tvém věku, ale z docela jiného těsta. Možná je stejně drsný, jako byl Rosko, ale mnohem otevřenější mysli. Věří, že mír v regionu je možný a že je třeba pěstovat spojenectví mezi všemi třemi druhy – vlkodlaky, upíry i lidmi.“

Pohrdavě se zasměju. „Tak to mu přeju hodně štěstí.“

Otec nakloní hlavu na stranu a jeho oči mě pátravě sledují. „Víš, proč jsem vybral jako kolaterála tebe, a ne tvého bratra?“

Ale ne. Tohle probírat nechci. „Hodil sis mincí?“

„Byla jsi velmi zvláštní dítě, Misery. Nikdy ses nezajímala o dění kolem sebe, byla jsi jen ve své hlavě jako v nějakém trezoru, do kterého se nikdo jiný nemůže dostat. Velmi uzavřená. Ostatní děti se snažily se s tebou skamarádit a ty jsi je od sebe tvrdošíjně –“

„Ostatní děti totiž věděly, že mě dřív nebo později pošlete k lidem, a jen co dokázaly tvořit celé věty, začaly mi nadávat do tupozubých zrádců. Nebo jsi snad už zapomněl, jak mi tenkrát, když mi bylo sedm, dětičky tvých kolegů radních sebraly šaty a vystrčily mě na polední sluníčko? A zrovna ti samí na mě pak plivali a uráželi mě, když jsem se vrátila po deseti letech, které jsem strávila jako jejich živá zástava, takže fakt nemám zájem…“ Pomalu vydechnu a připomenu si, že je všechno v pořádku. Já jsem v pořádku. Nikdo mi nic nemůže. Je mi pětadvacet a mám své falešné lidské průkazy, svůj byt, svou kočku (trhni si nohou, Sereno), svou… no dobře, teď už práci asi nemám, ale brzy si najdu jinou, kde bude o sto procent míň takových Pierců. Mám přátele. Tedy jednu přítelkyni. Aspoň doufám.

Navíc jsem se už naučila se nestarat. O nic.

„Ta svatba, jak jsi říkal – čí teda bude?“

Otec sevře rty. Než znovu promluví, uplyne několik dlouhých vteřin. „Když proti sobě stojí upír a vlkodlak, jediné, co mají v hlavě, je –“

„Astra.“ Netrpělivě zkontroluju telefon. „Tři minuty čtyřicet sedm vteřin.“

„Jediné, co vidí, je svatba mezi upírkou a vlkodlakem, která měla zprostředkovat mír, ale skončila krveprolitím. Vlkodlaci jsou a vždycky budou jen zvířata, nám však hrozí vymření a je třeba brát ohled na zájmy většiny. Kdybychom dovolili lidem a vlkodlakům uzavřít spojenectví, jehož bychom nebyli součástí, mohli by nás totálně vyhladit a –“

„Panebože!“ Najednou mi dojde, kam tím míří, a dlaní si zakryju oči. „To si děláš srandu!“

„Misery.“

„To snad ne.“ Zasměju se. „Ty chceš… Otče, z téhle války se svatbou nevykoupíme.“ Ani nevím, proč jsem přešla do telemluvy, ale evidentně jsem ho tím zaskočila. A možná je to dobře, možná právě to teď potřebuje. Na chvíli se zastavit a uvědomit si, jaká je to šílenost. „Kdo by na tohle přistoupil?“

Podívá se na mě tak upřeně, že ani nemusí odpovídat. Je mi to jasný. V ten okamžik se nekontrolovaně rozchechtám.

Nahlas se směju jedině se Serenou, což znamená, že už to musí být víc než měsíc, co jsem to udělala naposledy. Můj mozek je z toho záhadného zvuku mých hlasivek tak vyděšený, že úlekem málem chytne škytavku. „Napil ses zkažené krve nebo co? Protože jsi úplně mimo.“

„Mým úkolem je hájit zájmy většiny a hájit zájmy většiny znamená pomáhat našemu národu přežít.“ Zdá se, že ho moje reakce poněkud urazila, ale já se nedokážu ubránit smíchu, který se mi dere do úst. „Bylo by to pro tebe něco jako zaměstnání, Misery. S odškodněním.“

Tohle je… Proboha to je směšný. A šílený. „Žádná částka mě nemůže přesvědčit, abych… Je to deset miliard dolarů?“

„Ne.“

„Pak teda musím říct, že žádná nižší částka mě nemůže přesvědčit, abych si vzala vlkáče.“

„Finančně budeš zajištěná. Víš, že Radě prostředky nechybí. A nikdo nečeká, že půjde o skutečné manželství. Byla bys jeho ženou jen podle jména. Na území vlkodlaků strávíš jen jeden rok, což bude signál, že upíři můžou být s vlkodlaky v bezpečí –“

„To teda nemůžou.“ Vyskočím na nohy a poodejdu o kus dál. „Proč to chceš zrovna po mně? Přece není možný, abych byla první, koho Rada požádá!“

„Nejsi první,“ odpoví klidně. Otec má spoustu slabých stránek, ale nedostatek upřímnosti mezi ně nikdy nepatřil. „Dokonce ani druhá. Rada se shodla na tom, že je třeba jednat, a několik členů nabídlo své příbuzné. Původně souhlasila dcera radního Essena. Ale rozmyslela si to –“

„Panebože.“ Přestanu rázovat po místnosti. „Vy to berete jako kolaterál.“

„Samozřejmě. A vlkodlaci také. Jejich vůdce k nám na oplátku také pošle někoho z nich. Bude to dívka, na které mu osobně záleží. Bude s námi tak dlouho, jak dlouho s nimi budeš ty. Svou přítomností zde tak pojistí tvoji bezpečnost.“

Šílenství. Tohle je naprosté šílenství!

Zhluboka se nadechnu. „No, takže…“ Celá Rada se musela zbláznit. Kdo se na té svatbě objeví, skončí rozcupovaný na kusy. Nemůžu uvěřit, že po mně něco takového může někdo chtít. „… velice mě těší, že jste si nakonec vzpomněli i na mě, ale ne, díky.“

„Misery.“

Přistoupím ke stolu, abych si vzala telefon – zbývá minuta a třináct vteřin – a na krátký okamžik jsem otci tak blízko, že v kostech cítím rytmus jeho tepu. Pomalý, pravidelný a bolestně povědomý.

Tlukot srdce je jako otisky prstů – velmi osobitý, nejjednodušší způsob, jak rozeznat jednoho od druhého. Ten otcův se mi vtiskl do paměti v den mého narození, jelikož byl prvním, kdo mě držel v náručí, prvním, kdo se o mě postaral, prvním, kdo spatřil moji tvář.

A hned potom si umyl ruce, aby se ode mě neušpinil.

„Ne,“ říkám jasně. Jemu. I sama sobě.

„Roskova smrt je naše příležitost.“

„Roskova smrt byla vražda,“ odseknu. „A toho vraha si mám vzít za manžela?“

„Víš, kolik upířích dětí se letos narodilo v Jihozápadní oblasti?“

„Je mi to fuk.“

„Míň než tři sta. Pokud vlkodlaci a lidé spojí síly, aby nám vzali naši zemi, můžou nás vyhladit. Totálně. Je v zájmu většiny –“

„Zájmům většiny jsem se už jednou podřídila, a ne že bych za to sklidila nějakou vděčnost.“ Podívám se mu zpříma do očí a rázně zasunu telefon do kapsy. „Udělala jsem už dost. Mám svůj život a vracím se k němu.“

„Myslíš?“

Už jsem se obracela k odchodu a zarazila jsem se v půli kroku. „Co prosím?“

„Vážně máš svůj život, Misery?“ Říká to s takovou břitkostí a opatrností, jako by mi ke krku tiskl ostrý nůž.

Chci, aby ti záleželo aspoň na jedný jediný posraný věci, Misery – a abych tou věcí nebyla já, vybavím si najednou.

Potlačím tu nepříjemnou vzpomínku a ztěžka polknu. „Hodně štěstí při hledání někoho jinýho.“

„Pokud se necítíš mezi upíry vítaná, tímhle by sis u nich mohla svou pověst napravit.“

Tělem mi projede záchvěv hněvu. „Myslím, že s tím ještě počkám, otče. Přinejmenším do doby, než si upíři napraví svou pověst u mě.“ Zacouvám směrem ke dveřím a vesele mu zamávám. „Odcházím.“

„Mých deset minut ještě nevypršelo.“

Můj telefon si vybere právě tento okamžik, aby zapípal. „Skvělé načasování.“ Věnuju otci zářivý úsměv. Jestli mu vadí moje obroušené tesáky, je to jeho problém. „Můžu s jistotou prohlásit, že jakkoli dlouhý čas nemůže změnit výsledek tohoto rozhovoru.“

„Za sedm let už tu šanci mít nebudeme, Misery.“

„Moreland?“