Hovory s mámou

Intimní rozhovor dcery s matkou dokumentaristkou

Text © Helena Třeštíková, Hana Třeštíková, 2024

Cover Photo © Tomáš Třeštík, 2024

Photos © Helena Třeštíková, Tomáš Třeštík, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0351-5

Obsah

Kapitola 1.

Kapitola 2.

Kapitola 3.

Kapitola 4.

Kapitola 5.

Kapitola 6.

Kapitola 7.

Michaelovi a Tomášovi

Kapitola 1.

1949–1969

O dětství

na Václaváku, rodičích,

výtvarce

a emigraci

Nevím, proč nás to nenapadlo dřív, ale budeme si prostě v klidu povídat. Stejně je divné, že o tobě ještě nebyl natočený žádný film.

Já bych nechtěla, aby o mně byl natočený nějaký film, protože jak znám to pozadí natáčení, nedokázala bych být úplně autentická. Ale povídání, to je něco jiného.

Když jsem se na tenhle rozhovor připravovala, vyšlo mi to zhruba na sedm kapitol. Kromě první a poslední kapitoly tedy přibližně po desetiletích. Jako první bychom mohly projít období od narození zhruba do roku 1969.

Tehdy jsme bydleli na Václavském náměstí. Rodiče po válce hledali byt a tam se něco uvolnilo. Takže moje dětství tím bylo hodně poznamenané, protože kdo bydlí na Václaváku, ten se nevyhne dějinám.

A co to bylo za dům, kde jste bydleli?

Tehdy se to jmenovalo Darex, byl to obchodní dům, ale nahoře měl byty, ten náš byl ve čtvrtém patře s okny na náměstí a těmi jsem se vždycky dívala na průvody.

Ten dům byl po revoluci zrekonstruován a má přistavěnou takovou zvláštní střechu, takže vypadá, jako by měl nějaký klobouk. A v místech, kde dřív visely různé nápisy jako „Se Sovětským svazem na věčné časy“, dneska visí obrovská cedule McDonald.

Já jsem třeba strašně milovala oslavy Prvního máje, to je jedna z takových mých zásadních vzpomínek z dětství. Bombastické průvody, vlajky, alegorické vozy… prostě takové úžasné představení. Pravidelně tam vystupovala sestava, která se jmenovala Žižkovské ženy. A ony dělaly takové „živé obrazy“. V průběhu pochodu si měnily barvy šátků a tak, vznikaly obrazy, jako třeba „Ať žije KSČ“, a pak si změnily šátek a byla to vlajka česká, pak sovětská a pak holubice… Já jsem na ně vždy koukala a tak jsem si „zaostřovala“ na jednotlivé postavy a představovala jsem si, co je to třeba za ženu, která je teď součástí zobáčku holubice… jak vypadá, co si myslí, kde asi bydlí a jak žije.

Takže ses zajímala o lidské osudy už ve chvíli, kdy ses koukala na prvomájové průvody.

A jednou, když jsem zase nadšeně opěvovala První máj, tak táta řekl, že to je „nechutná šaškárna“. Přesně tahle slova, to si dodneška pamatuju. A mě to strašně zarazilo, protože se mi zdálo, že to je úžasné. „A to jako proč, tati?“ „To pochopíš, až budeš velká.“ To bylo možná docela moudré, že mi tehdy nic neříkal a nesnažil se mě nějak přesvědčovat.

Ty jsi rovnou začala už ve chvíli, kdy jsi koukala na prvomájové průvody, ale mě by zajímalo ještě trošku něco víc o tvých rodičích.

Táta byl právník a máma byla výtvarnice. Už předtím, za svobodna, pracovala v takovém grafickém studiu, takže si nechala i svoje původní jméno, i potom, co se vdala. Takže to byla Duňa Böhmová-Civínová, to bylo v té době ne úplně obvyklý.

A co to bylo za jméno – Duňa?

Ludmila. Říkalo se jí Duňa a ona to převzala jako takovou přezdívku. Máma vlastně vždycky pracovala. Chodila do ateliéru a mě hlídala babička. Takže jsem od dětství věděla, že do práce chodí ženy i muži. Táta byl právník, pracoval na Ministerstvu zemědělství. Ale někdy v půlce padesátých let byla komunistickou stranou vyhlášena akce „Inteligence do výroby“. Táta, protože nebyl ve straně, byl z toho ministerstva vyhozen a musel si hledat nějakou dělnickou profesi. Tak se stal lakýrníkem v Kovodělném podniku na okraji Prahy. Tam se vyráběly takové velké stroje na praní, předchůdkyně dnešních praček do velkých podniků, nemocnic a tak. Táta si na tu situaci vůbec nestěžoval. Naopak, vzpomínám si, jak v létě říkal, že je fajn, že může pracovat venku, protože ty stroje lakoval na dvoře. Já jsem tam za ním občas chodila a strašně se mi tam líbilo, bylo to pro mě takové romantické prostředí. V šatně plechové skříňky s vystřiženými a nalepenými obrázky tehdejších sexidolů – třeba Jiřina Švorcová a tak. A pro děti zaměstnanců tam pořádali úžasné besídky.

Na základce jsem měla nejlepší kamarádku Anušu. Její táta byl předválečný komunista, válečný vězeň německých koncentráků a vedl v Praze Společnost československo-sovětského přátelství. Občas jsme za ním chodily do jeho luxusní kanceláře, která byla taky na Václaváku. On nám dával jejich propagační materiály – „Šestina světa v obrazech“ – a to jsme pak dávaly ve škole spolužákům. Rozdílnost postavení našich otců jsme ale nikdy neřešily. Ve škole jsem jednou vyplňovala nějaký dotazník. Jméno otce, napsala jsem JUDr. Jaroslav Böhm, povolání – lakýrník. Učitelka, co to kontrolovala, si ověřovala, jestli to není nějaká chyba. „Není,“ odpověděla jsem a divila se, co jí nesedí.

Anušin táta po ruské invazi v srpnu 1968 vrátil legitimaci KSČ a svůj vězeňský oblek z koncentráku, který do té doby pietně uchovával. Anuša vystudovala medicínu a vdala se do Západního Berlína.

Rodiče přede mnou nikdy nemluvili o politice, to ale nahrazovala babička, která strašně neměla ráda komunisty, tvrdila, že jí všechno sebrali, protože měla nějaký majetek po svém tátovi a o všechno přišla. Ta byla na komunisty strašně přísná.

Její tatínek měl velké lahůdkářství na Jungmannově náměstí a jako jeden z prvních dovážel zboží z kolonií, tak se tomu říkalo koloniál. Dneska je na tom místě Starbucks. Babička byla jeho jediná dcera, její maminka umřela, když jí byly dva roky, a tatínek dělal vše, aby se jeho Marušce dařilo co nejlíp. A když odešel do důchodu a svůj obchod prodal, všechno jmění jí odkázal.

To byla babička od mámy?

Ano, to byla mámina máma. K té jsem chodila ze školy a teprve večer domů. Babička byla rozčílená, že jsem chodila ve škole do pionýra. Tak jsem si před ní radši sundávala rudý šátek, který jsem jinak nosila do školy jako tehdy všechny děti. Taky jsem četla různé knihy ruských autorů, jako byly Vaska Trubačov a jeho kamarádi a Příběh opravdového člověka. Takové ty příběhy, jak ruské uvědomělé děti udaly svoje rodiče kulaky a podobně. Babička šílela, když jsem to četla. Ty knížky jsem si půjčovala v knihovně, tam jsem taky dělala brigádnici. Za odpracované hodiny jsem pak dostala na pionýrský kroj stužku „Mladý budovatel“. Ale o tom jsem babičce radši neříkala.

Babička vždycky dopoledne, když jsem byla ve škole, vyrážela do ulic shánět nedostatkové zboží. Největší zájem měla o šunku, která tehdy byla opravdu vzácnost. Když se jí podařilo šunku sehnat, poslala ji po mně domů. Jednou jsem ji zapomněla doma vyndat a po několika dnech školní taška začala šíleně smrdět. Byla objevena zkažená šunka a bylo trochu kázání, jak si nevážím vzácného jídla. Při dalším nákupu mi babička napsala lísteček: „Pozor! Má v tašce šunku“ a ten lísteček mi pověsila na krk.

Tvůj táta musel kvůli komunistům opustit svoji profesi a stal se dělníkem. A babička přišla o majetek. Ale tvoje máma mohla pracovat ve své profesi dál?

Máma původně měla ještě s několika kolegy soukromé grafické studio. Všechno soukromé bylo zrušeno, ale vznikla organizace, která se jmenovala Propagační tvorba. Ta sdružovala výtvarníky, kteří pracovali na různých zakázkách a nebyli nikde přímo zaměstnaní. Byli, dalo by se říct, na volné noze. Ale všichni museli své práce před odevzdáním předložit jakési komisi. Ta posuzovala jejich nezávadnost, teprve pak dostali zaplaceno.

Ty jsi jedináček a říkáš, že tě to štvalo.

Ano, štvalo mě to, protože já jsem si hrozně přála sourozence a pořád jsem o tom mluvila. Máma vždycky říkala, že pracuje a že už by na další dítě prostě neměla čas. Tak jsem vymýšlela, že bychom nějaké dítě adoptovali. Ale zůstala jsem sama. Vždycky mě to trápilo a mrzelo. Možná i trošku ovlivnilo, protože jsem hůř navazovala kontakty s dětmi. To, co mají sourozenci, tedy nějaký neustálý automatický generační kontakt v rodině, to jsem se já musela nějak učit.

Jaké bylo tohle učení se na základní a pak na střední škole?

Právě tím, že jsem byla jedináček, jsem byla taková trochu zpomalená, takový trošku introvert. A ještě ke všemu mi moc nešly ty disciplíny, které děti sdružují, jako sport nebo hudba. Na to jsem byla špatná. Byla jsem akorát nástěnkářka ve škole a kronikářka a to moc atraktivní není, že jo. Vlastně jsem si žila svým vnitřním životem. Začala jsem číst i jiné knihy než ty socialistické vyprávěnky. První kniha, kterou jsem vnímala jako zásadní, byl Martin Eden od Jacka Londona a pak Deník Anne Frankové. Tahle kniha mě vlastně dovedla k nápadu psát si deník. Nejdřív jsem svoje deníkové zápisy psala Anně. Vždycky jsem začínala „milá Anne“ a pak datum…

Pak přišla taková zajímavá epizoda. V jedenácti letech jsem dostala tyfus. V té době se to považovalo už za vymýcenou nemoc, takže trvalo strašně dlouho, než se zjistilo, co mi je. Bylo mi hrozně blbě, měla jsem horečky a nejdřív mě odvezli do dětské nemocnice. Pořád nemohli přijít na to, co to je. Pak naštěstí jeden kamarád rodičů, lékař, náhodou přišel na to, že by to mohl být tyfus. Zavolal do té dětské nemocnice, oni mi udělali testy a potvrdilo se to. Zachránil mi tím asi život.

Kde jsi přišla k tyfu?

Tyfus jsem dostala od babičky, která byla bacilonosičkou. To se zjistilo až tehdy, když celé naší rodině dělali testy. Asi tyfus prodělala a přechodila někdy v mládí. Z té dětské nemocnice mě fofrem poslali na Bulovku na infekční oddělení. Tam byl na tyfus speciální pokoj. Leželo tam několik starších žen, které byly taky právě bacilonosičkami a musely se všemi zdravotními obtížemi jít na tohle speciální infekční oddělení.

Tak jsem se ocitla v partě starších žen, které byly trochu naštvané, že se jim tam objevilo dítě a nemůžou si vyprávět svoje příběhy. Ale brzy jsem zjistila, že když předstírám spánek, tak se rozjedou.

Vyprávěly si různé pikantní historky. To byla opravdu zajímavá škola života, kde jsem se dozvěděla o lásce, sexu, nevěře, potratech, mužích a jejich záležitostech…

A tys poslouchala… Tak možná tam někde je úplný počátek tvého zájmu o lidské příběhy?

Ty lidské příběhy byly opravdu kuriózní. A mě to hrozně bavilo poslouchat.

Pro mě bylo důležité, že jsem si všechno zapisovala do svého deníku. To je asi základ mého pozdějšího tíhnutí k časosběrnému filmu. Postupně jsem pochopila, jaké zajímavosti přináší opakované zaznamenávání každodenních událostí v tu chvíli, v tu autentickou chvíli, s těmi autentickými pocity. Například v nemocnici jsem se dozvěděla, že vylítnul Gagarin do vesmíru. No tak to bylo! To jsem si hned do toho deníku zapsala a někde jsem si vystřihla z novin fotku a nalepila jsem si ji tam. Takže takhle jsem to prožívala.

Jak dlouho jsi tam ležela?

Asi šest týdnů. Bylo to dlouhé a ten deníček byla taková moje zpovědnice. Pak jsem v tom pokračovala dál. Vždycky jsem vedla s tím deníkem dialog, jako s Anne, a ten většinou končil tím, že jsem napsala: „Dobrou noc, Anne!“, protože jsem to psala večer.

A ještě poznámka k babičce. Ona těžce nesla to zjištění o bacilonosičství. To ji do konce života ovlivnilo. Litovala, jak mi nechtíc ublížila. Taky nemohla nikam jezdit a byla už izolovaná v bytě.

Máš pořád ty deníky a píšeš si je dál?

Mám a píšu, ale teď už na počítači. A ne pravidelně, kdežto v tom raném období to bylo vlastně každý den. To byla opravdu potřeba se vyzpovídat z toho, co jsem všechno zažila. Samozřejmě to nemá absolutně žádnou literární hodnotu, prostě záznamy doby.

A někdy v té době se u tebe začal projevovat výtvarný talent.

Máma byla výtvarnice, takže jsem k tomu neměla daleko. Pořád jsem něco kreslila. To bylo to nejjednodušší, jak se člověk mohl v té době nějak vyjadřovat. Začala jsem chodit do sochařského kroužku pionýrského domu, pak i do malířského kroužku. To bylo hodně důležité, protože tam jsem se potkala se stejně starými dětmi, které měly stejné zájmy. Pak jsme s několika z nich společně dělali zkoušky na střední výtvarnou školu a stali se spolužáky.

Měli jsme takovou zapálenou vedoucí, která vymýšlela program i na prázdniny a jezdili jsme společně na letní tábory. Nejdřív do Stráže nad Nežárkou. Tam jsme vyráběli keramiku a postavili jsme si pec, ve které jsme to vypalovali. Pak v průběhu doby jsme ještě jezdili na putovní tábory, třeba po tradičních hrnčírnách po Slovensku a podobně.

Před těmi putovními tábory jsme ještě měsíc pracovali na archeologických vykopávkách v Mikulčicích. Něco jsme si tam vydělali a za to jsme potom jeli na ten puťák.

Na všech těch našich cestách jsem poctivě psala kroniky, takže už v té době jsem se profilovala jako kronikářka.

Od roku 1964 jsem začala chodit na střední výtvarnou školu, kde mě to hrozně bavilo. Tam byla dobrá parta a dodneška se stýkáme. To je vlastně hodně zajímavé. Vzpomínám si, že když jsme končili na základní škole ten poslední den, říkal nám třídní učitel: „Teď je před váma období, kdy potkáte lidi, který budou důležitý pro váš další život.“ A ono to opravdu tak bylo. Takže střední výtvarka, zajímavá parta a zajímavé čtyři roky, kdy se člověk učil pořád něco nového, měli jsme specializaci propagační grafika.

To bys dneska byla co? Grafička nebo…

Jako moje máma… Nebo designérka. Máma dělala různé plakáty nebo propagaci nějakých výrobků. Ta propagace byla samozřejmě „taková jako“. Byla jedna kosmetická firma, měla vyčleněné nějaké peníze na to, že budou propagovat třeba nové mýdlo...

Mimochodem, povídáme si ve tvojí pracovně, kde visí plakát, na kterém je babička…

Ano, „Pracujícím ženám kosmetické výrobky“ a tou „manekýnou“ je moje máma, v té době se nikdo nechtěl fotit s kosmetickými výrobky, protože to bylo buržoazní. Ideálem byla pracující žena někde u stroje. To byl v padesátých letech možná jeden z prvních plakátů propagujících kosmetiku, a ne budování socialismu.

A ještě důležitá věc: V době základní školy jsem začala hodně chodit do divadla. Měli jsme jednoho známého, který pracoval v Národním divadle v nějakém technickém oddělení. Vždycky, když zbyly lístky na nějaké představení, mohli si je ten den zaměstnanci vzít zdarma. On nám to jednou nabídl, mě to nadchlo a od té doby, kdy to šlo, tak jsem byla v divadle. To bylo Národní, Smetanovo a Tylovo, tehdy vlastně dohromady. Mě divadlo strašně bavilo. Takže jedna z mých idejí do budoucna byla dělat divadelní kostýmy. To bylo tenkrát asi moje hlavní téma.

Vy jste neměli vůbec televizi, takže audiovizuální díla v té době tě úplně míjela…

Rodiče říkali, že televize je pro lidi v zapadlých vískách a že pro nás, kteří bydlíme na Václaváku a máme v nejbližším dosahu deset kin a deset divadel, to není. To je další téma, začala jsem chodit často do kina. To bylo přesně to období, kdy začaly filmy české nové vlny. Předtím jsem chodila s babičkou na nejrůznější filmy. A vždycky jsem z nich měla takový pocit, že film je něco jiného než život, než skutečnost. Že ve filmu jsou lidi, kteří vypadají jinak, mluví jinak a bydlí jinak než v normálním životě, jak ho známe. Pak jsem začala chodit do kina sama a viděla ty filmy: Chytilová, Forman, Jireš a najednou už to nebyli ti herci, kteří přednášejí umělé repliky, ale mluví tak jako my, žijí v reálném prostředí. To mě nadchlo, byla to v mém životě zásadní věc. Když jsem viděla film O něčem jiném, napsala jsem si do deníku, že bych chtěla být filmová režisérka jako Věra Chytilová. Ale to bylo v té době stejně absurdní, jako kdybych řekla, že chci letět s Gagarinem do vesmíru. Mě to fascinovalo a chodila jsem na všechny tyhle filmy. Chodila jsem opakovaně, nemohla jsem se toho nabažit. Takže divadlo a film, to byly v době základní a střední školy formující prvky mého života. Všechno jsem si zapisovala do deníku, všechny tyhle filmové a divadelní zážitky.

A měla jsi v té době nějaké idoly?

Z divadelních hereček to byla Marie Vášová, taková zajímavá žena. Viděla jsem v Národním divadle představení Drahomíra a její synové, to mi bylo asi dvanáct, to se mi strašně líbilo, ona tam hrála hlavní roli a já jsem jí pak napsala obdivný dopis.

A odepsala?

Ona mně odepsala, a dokonce mě i jednou k sobě pozvala. Asi, chudák, měla pocit, že se jinak nezbaví dotěrné fanynky. Její syn pak se mnou studoval na FAMU kameru, jednou jsme spolu i něco točili, ale pak emigroval.

No a pak jsem měla takové idoly jako třeba Josef Abrhám, Jan Kačer, ten se mi taky líbil. Tihle mladí kluci ve filmech nové vlny, to bylo úžasné.

Ty sis dělala i takové album, kam sis vystřihovala fotky svých idolů, já jsem ho jednou objevila a snažila jsem se ho doplnit svými idoly, ale už to nějak nefungovalo, a už ani nevím, kde je mu konec. Je mi líto, že se někde ztratilo, to byla taková tlustá bichle plná fotek.

Ta bichle furt existuje. Ta se neztratila! Mám ji pořád schovanou.

A potom ještě taky důležité bylo divadlo Semafor. To bylo vlastně opravdu naproti nám přes ulici. Máma se velmi dobře znala s Jiřím Suchým, který v určitou dobu pracoval v ateliérech co ona, než začal svou kariéru divadelní. Máma od něj dostávala lístky v dobách, kdy se na lístky do Semaforu stály dlouhé fronty. Takže já jsem v Semaforu tenkrát viděla všechna představení. Občas se mi podařilo, že jsem i vzala nějaké spolužačky.

Jednou jsme tam šly s kamarádkami, to si přesně pamatuju, s takovým záměrem zamilovat se do Matušky. To byl mužnej fousatej chlapák. No a teď najednou na pódium vyleze takovej týpek bez fousů, oči od sebe, nikdy v životě jsme ho neviděly, a začal zpívat: „Oči má sněhem zaváté“. Karel Gott! To bylo snad jedno z jeho prvních vystoupení, vůbec se o něm nevědělo. My se na něj koukaly úplně ohromeně. Oči má sněhem zaváté… Tak jsme se zamilovaly do Gotta, no to prostě jinak nešlo.

Zamilovaly jste se do Gotta?

No všechny.

A ne do Matušky?

Ne, ten Gott to překryl, protože „Oči má sněhem zaváté“ byla omamná píseň. Potom jsem sledovala Gotta a takový ty jeho písně, že „Tam, kde šumí proud“, a tam byl text: „Sním, jak v plachtoví se třpytí dívčí monogram“, tak jsem si snila, že v tom plachtoví je monogram HB, jako Helena Böhmová. Ale pak mě to dost brzy přešlo.

Ty jsi pak ještě Gotta použila v jednom ze svých filmů, ke kterému se dostaneme, v Soukromém vesmíru, jako jednu ze svých postav.

Protože Gott, to byla stálice našich životů. Ať se dělo, co se dělo, vždycky byl Gott s námi, a vždycky na straně vítězů…

K tomu se dostaneme, až budeme někde v roce 2012.

Ano a teď jsme asi v sedmé třídě.

Poslouchala jsi ještě nějaké další hudební kapely nebo zpěváky?

Určitě Semafor, to bylo základní. Gott tam vystupoval docela krátkou chvíli, ale základ Semaforu byl Suchý a Šlitr a jejich písně. Semafor přišel po době, kdy rádio bylo plné těch socialistických, budovatelských písní. Člověk pustil rádio a furt to tam slyšel, takové hrdinské tenory, které zpívaly o socialismu a o tom, jak budujeme a pracujeme a budoucnost je naše a tak. No a teď najednou přišel někdo, kdo zazpíval: „Pramínek vlasů ti ustřihnu potají“ a „Je totiž neděle a mám dost času“. To bylo něco tak překvapivého, že se dá zpívat i o takovýchto věcech, jako jemných, něžných a intimních. To bylo po těch budovatelských písních jako zázrak. Pro mě teda určitě.

Takže jsi byla teenagerka a chodila jsi do Semaforu, do kin,
na výtvarku a rodiče pracovali.

Táta někdy v té době, kdy jsem chodila na výtvarku, už naštěstí opustil továrnu a zase se vrátil k profesi právníka.

To se u vás nějak slavilo nebo se to nějak reflektovalo?

Nevzpomínám si. Možná, že rodiče to slavili, ale mě to nějak míjelo. Já jsem měla tehdy jiné zájmy. S holkama jsme řešily především kluky, to bylo nekonečné téma. Když jsem se do někoho zamilovala, tak on si toho většinou ani nevšiml, což bylo frustrující. Já jsem nebyla úplně atraktivní typ, to musím říct, což samozřejmě bylo smutné a štvalo mě to.

Na výtvarce jsem měla první tajnou lásku, spolužáka Zdeňka. On byl výtvarně nadaný a taky hodně produktivní. Asi nejvíc z nás spolužáků. Taky si psal deník. Ten mi jednou půjčil. Dočetla jsem se, že jeho idolem je Michelangelo a Picasso a chystá se stát podobně zásadní postavou výtvarného umění jako oni. Což se nakonec úplně nestalo. Mě to ale tehdy překvapilo, protože já jsem v té době byla taková hodně nesebevědomá. A Zdeňka jsem naprosto nezajímala.

A přesně si pamatuju takový zážitek. My holky jsme nacvičovaly na spartakiádu. To znamenalo různé nástupy, dlouhé prostoje. A jak jsme vždycky v těch frontách měly různá témata, tak jednou jsme hrály hru na pravdu. Že si o sobě řekneme úplně všechno, prostě hra na pravdu, něco strašného. A tam jsem se dozvěděla, že jsem těžkopádná. To byla dost velká rána. Co s tím dělat?

Já mám pocit, že doteď v tobě tohle slovo je. Že na to myslíš, že ti to nějaké holky, které už bůh ví, kde jim je konec, řekly na celý život. Zajímalo by mě, jestli by si ještě dneska vybavily, že ti něco takového řekly.

To určitě ne. Řekly jsme si spoustu věcí, už si taky nepamatuju, co jsem jim říkala já, prostě hra na pravdu, to je opravdu nebezpečná hra. S tou partičkou se pořád kamarádíme, ale hru na pravdu už nehrajeme.

Ale tehdy jsem si říkala, že na sobě musím nějak pracovat.

Pracovala jsi na tom?

Snažila jsem se, ale ono to je hrozně těžké, jak pracovat proti těžkopádnosti.

Pak jsem se podruhé vážně zamilovala. Tentokrát to nebyl spolužák, ale kamarád ze sochařského kroužku. Chodil na gympl a intenzivně studoval esperanto. To mě taky zaujalo a několikrát jsem byla na nějakém esperantském setkání. Zkoušela jsem se tu řeč učit, ale moc mi to nešlo.

O prázdninách jsme byli s rodiči v Chorvatsku. Já přitom celou dobu myslela na Honzu a pak už jsem to nemohla vydržet a napsala jsem mu dopis, kde jsem mu přiznala své city. Ten dopis měl asi dvacet stránek. V Praze jsem pak od něj měla ve schránce korespondenční lístek, kde mi v esperantu napsal, že děkuje za dopis a zdraví z chmelu…

Nešťastné lásky byly vlastně velká romantika. V tu dobu na mě vždycky intenzivně působila hudba, romány, které jsem četla, i filmy. Hodně jsem si psala deníky. Prostě takový hodně silně prožitý čas. Ale to vidím teď. V tom aktuálním údobí jsem byla taky hodně nešťastná.

V tu dobu, někdy ke konci výtvarky, jsem měla pocit, že bych chtěla dělat film, být filmovou režisérkou. Pořád to ve mně nějak rostlo. Na konci třetího, na začátku čtvrtého ročníku jsem se rozhodla o tom promluvit. A všem se zdálo, že to je úplná blbost. Ale úplná, totální blbost… „Ty prostě, Heleno, se na to nehodíš, pochop to!“ Rodiče šíleli. Jako film, to ne, určitě ne!

Jim to přišlo jako nějaká podřadná profese?

Nene, naopak, že to je zajímavá profese, ale rozhodně ne pro takový typ, jako jsem já. Rodiče tvrdili, že film není pro ženský, že to je takové moc drsné prostředí. V té době taková slavná žena ve filmu byla Věra Chytilová, divoká bytost. Táta měl spolužáka, který pracoval na Barrandově v nějaké tvůrčí skupině, tak to tam za ním šel konzultovat. A ten mu řekl: „Jardo, proboha, svoji dceru nikdy k filmu nepouštěj, to je strašný.“

No, takže v takovéhle situaci jsem se rozhodla, že nebudu dělat zkoušky na žádnou vysokou výtvarnou školu jako moji spolužáci, ale že chci na FAMU. A podmínka přijetí na FAMU tehdy byla mít aspoň rok praxe u filmu. Takže jsem udělala maturitu a na žádnou vysokou školu jsem se nehlásila. Většina mých spolužáků se dostala na UMPRUM nebo na Akademii. My jsme byli v tomhle ohledu docela úspěšný ročník.

A teď jsou z nich úspěšní výtvarníci, že…

Ano, třeba Michael Rittstein, Vašek Bláha, Ivan Bukovský, ti jsou známí.

Já jsem se teda rozhodla, že přes léto budu dělat au pair v Německu, abych se naučila němčinu. A pak zkusím praxi v televizi. Původně jsem nevěděla, jestli hlídat děti v Anglii, nebo v Německu, protože obě tyhle řeči jsem se učila, ale nic moc jsem neuměla. A tak jsem napsala nějaké dopisy na různé instituce, které to organizovaly, a odpověděli z Německa.

To v té době šlo?

Byl to rok 1968. Přišlo pražské jaro, takže došlo k velkému uvolnění. Byla zrušená cenzura, četla jsem dříve zakázané knihy. Například vyprávění Josefy Slánské o procesu s jejím mužem, který byl v padesátých letech v zinscenovaném procesu popraven. To mě dost vzalo. Vlastně celá doba, včetně mojí přípravy na maturitu, tím byla ovlivněná. Učila jsem se a dole pod okny pochodovaly po Václaváku nějaké davy a něco vykřikovaly. Občas jsem se připojila, ale s hrůzou, že neudělám maturitu z dějin umění. Takže já se šprtám Rembrandta a dole dav řve: „Svobodné volby“.

Tou dobou už jsi věděla, že chceš dělat dokument? Nebo se to ještě nerozlišovalo a bylo to studium filmu obecně?

Postupně jsem dospěla k tomu, že by to měl být dokument. Tehdy jsem se trochu radila se studenty z FAMU a udělala si o té škole nějakou představu.

A to bylo už před přijímačkami, kdy jsi začala směřovat k dokumentu?

Už jsem věděla, že se budu hlásit na katedru dokumentu, ta v té době existovala asi šest let, předtím to bylo propojené s režií. Takže vlastně FAMU byla takový můj velmi nejistý sen. No a pak jsem tedy těsně po maturitě odjela do Německa hlídat děti. To byly zvláštní zážitky, protože člověk s tím západním světem moc zkušenosti neměl. Bylo to moje první setkání s životem jinde než v socialismu.

Ta moje rodina žila poblíž Bonnu a otec rodiny byl právník na Ministerstvu hospodářství pro oblast kultury. Začátek byl dost šílený. My jsme komunikovali jen dopisy. Psali jsme si, že se sejdeme na nádraží, já budu mít barevný šátek na hlavě a on mě tam bude čekat.

Vylezla jsem z vlaku a teď ke mně přišel muž, který vypadal jak fantom opery. Měl celou tvář rozrytou jizvami. Úplně jsem se vyděsila. Ta německá organizace, která mi práci zprostředkovala, mi o tom problému s vizáží mého hostitele napsala, že byl válečný letec a že měl spálený obličej a má nějakou plastiku na tváři, ale ten dopis mě už v Praze nezastihl. Takže jsem se úplně vyděsila, nastoupila k němu do auta a jen se modlila, aby to dobře dopadlo.

Ale tak to byl asi teda nějaký nacistický letec.

Co jsi říkala na ten kapitalistický svět?

Měli televizi?

V tom Bonnu jsi byla jak dlouho?