Přeložila Zdeňka Zvěřinová

Tato kniha je beletrie. Jména, postavy, místa i události jsou výplodem autorčiny fantazie nebo jsou použity fiktivně. Jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi, místy nebo osobami, ať už živými, či mrtvými, je čistě náhodná.

THE MISTLETOE MYSTERY

Copyright © 2024 NITA PROSE LITERARY SERVICE Inc.

All rights reserved.

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2024

ISBN 978-80-284-0226-6

Obsah

Prvníkapitola

Druhá kapitola

Třetíkapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Desátá kapitola

Jedenáctá kapitola

Poděkování

O autoce

Pro Tonyho

za jeho lásku k vánočnímu období
a ještě mnohem víc

První
kapitola

Moje babička milovala všechny svátky, ale Vánoce byly její zdaleka nejoblíbenější. Každoročně, když přišel prosinec, vytáhla adventní kalendář, který sama vyrobila z registratury vyřazené z veřejné knihovny, poté co kvůli počítačům papírový katalogizační systém zastaral, a dala jí nový smysl.

Naleštila tu skříňku, dokud dřevěná vlákna nepřipomínala zlatavý tygří kožich. Na každou z pětadvaceti malých zásuvek ručně napsala jedno prosincové datum a pod každé číslo přidala malůvku s vánočním motivem – třetího prosince sněhovou vločku, dvanáctého prosince Santu a na Štědrý den tři mudrce se skloněnými hlavami, jak drží v dlaních překrásný dárek.

Když jsem byla malá, a ještě i hodně dlouho potom, babička vkládala do každé z těch pětadvaceti zásuvek nějaký úžasný poklad. Vybírala je celý rok a uchovávala je jen pro mě – světlerůžovou lasturu, višeň v čokoládě zabalenou v červeném alobalu nebo miniaturní stříbrnou lžičku.

Prvního prosince přinesla domů čerstvě uříznutý vánoční stromeček, který jí dali Coldwellovi, poslední rodina, pro kterou pracovala jako pokojská. Vytáhly jsme ho několik pater do schodů, dovlekly do našeho bytu a ověsily řetězy z popcornu a podomácku vyrobenými ozdobami.

Pak, na první svátek vánoční, jsme se časně ráno probudily, a ještě v pyžamech si rozbalily dárky. Jeden rok mi babička uvařila celou bedýnku pomerančové marmelády, mé úplně nejoblíbenější. Napřesrok mi věnovala stříbrný řetízek, který jí podle jejích slov dal před několika desetiletími nějaký blízký přítel. Když jsem otevřela krabičku a uviděla lesknoucí se šperk na bílé bavlněné výstelce, zalapala jsem po dechu.

„To je tvůj náhrdelník, babi,“ namítla jsem. „Nemůžu ho přijmout.“

„Samozřejmě že můžeš. Bude ti moc slušet.“

A slušel. Od toho dne jsem ho nosila neustále.

Ale jakmile jsem ten krásný šperk přijala, uvědomila jsem si nový problém. „Jejda!“ vyhrkla jsem.

„Copak se stalo?“ zeptala se babička.

„Můj dárek pro tebe je teď k ničemu,“ odpověděla jsem.

Zvedla jsem předmět, který jsem pro babičku zabalila do hnědého papíru a převázala červenou saténovou stužkou. Byla to krabička na šperky ve tvaru srdce, kterou jsem si vyhlédla v nedalekém obchodě. Když jsem ji kupovala, byla mosaz zašpiněná a zašlá, takže jsem ji dostala skoro za hubičku. Srdíčko jsem nablýskala a vyleštila, dokud se nelesklo jako zrcadlo.

„Ach, Molly,“ vydechla babička, když ho rozbalila. „To je krásná šperkovnice.“

„Krásná, ale zbytečná,“ namítla jsem. „Teď do ní nemáš co dát.“ Obě jsme věděly, že jediný šperk, který babička vlastnila, byl řetízek, jejž mi právě věnovala.

„Nevadí. Stejně ji budu navždy opatrovat jako oko v hlavě.“

Položila si tu šperkovnici na noční stolek a tam zůstala dodneška.

Každý rok, když se přiblíží vánoční čas, se přistihnu, jak hodnotím svůj život a přemýšlím o uplynulých Vánocích. Babička zemřela už před několika lety, ale já tu zůstala a v toto mimořádné roční období na ni s láskou vzpomínám. Po její smrti jsem si myslela, že už nikdy nepoznám radost a zbytek své existence strávím ve tmě jako houba. Ale není to tak. Žiju se svým milovaným přítelem Juanem Manuelem, který mi připomíná, jak může člověk zářit. Je jako svítící maják, jenž přináší naději a dobrou náladu všem mým dnům. Někdy se musím štípnout. Vedu tak dobrý život, že přemýšlím, jestli je opravdu skutečný. A pokud skutečný není, jak dlouho přetrvá?

Uvědomuju si, že je to hloupost, a snažím se nedovolit, aby ve mně podobné pochybnosti převážily. Někdy však nade mnou získávají navrch. Přesto je pravda, že s Juanem prožíváme poslední léta v harmonii, bydlíme ve svém skromném bytečku a spokojeně pracujeme v hotelu Regency Grand. Kdykoli obrátíme kalendář na prosinec, což se stalo zhruba před třemi týdny, Juanovo přirozené nadšení zesílí ještě víc než obvykle. Optimistickým vánočním duchem ovlivní každého – včetně mě. Jeho radost je nakažlivá dokonce i v těch nejobtížnějších časech. I proto, kromě mnoha dalších důvodů, ho miluju tolik, že nevím, co bych si bez něj počala.

O každých Vánocích, které uplynou, Juan přidá k našim oslavám svátků nějakou novou tradici – tradici à la Juan, jak rád říkává. Vymýšlí ty důmyslné rituály – projevy lásky, veselí a především radosti – úplně sám.

První Vánoce, které jsme spolu strávili, jsem mu pověděla o babiččině tradici s adventním kalendářem, a od té doby udržuje ten zvyk při životě.

„Opět prohlašuju tento měsíc za Mollyin,“ oznámil mi prvního prosince letošního roku. „Moje milovaná dostane každý den nějaký dárek. Mohlo by snad existovat něco lepšího?“

Každoročně zaplní babiččin adventní kalendář poklady na každý den, které vybere speciálně pro mě. Pohled na dětské nadšení v jeho obličeji, když otvírám jednu ze zásuvek babiččiny skříňky, mi připomíná, co mě o dávání dárků odjakživa učila: pro čisté srdce je lepší dávat než brát.

O našich druhých společných Vánocích jsme si s Juanem rozšířili sváteční rituál o cukroví, pekli jsme ho spolu v naší malé uklizené kuchyni a každý kousek jsme ozdobili cukrovou polevou, přičemž Juanovy výtvory dopadly vždycky líp než moje. Jakmile bylo cukroví hotové a uložené v krabicích, Juan se převlékl za Santu, já za jeho skřítka a dali jsme krabičku s cukrovím všem sousedům, které jsme v našem zchátralém činžovním domě znali. Několik dalších jsme nechali u dveří cizích lidí, u nichž jsme měli pocit, že by se jim trocha vánočního povzbuzení hodila.

O našich třetích společných Vánocích dostal Juan nový nápad. „Z okna bytu máme výhled do ulice. Někteří další nájemníci věší ven světelné řetězy. Taky bychom to měli udělat!“ oznámil mi. Než jsem ho stačila zastavit, došel do železářství v ulici kousek od nás, koupil sadu různobarevných jiskřících světýlek a připevnil je kolem okna našeho obývacího pokoje. Vytvořil tím blikající pohádkový svět, který byl vidět na míle daleko.

Loňská tradice à la Juan byla zatím jeho nejbujnější. V den, kdy v prosinci poprvé sněžilo, vtrhl do obývacího pokoje, kde jsem seděla na omšelé pohovce, a vyhrkl: „Pojďme se projet koňským spřežením – budou nám k tomu cinkat rolničky! Vždycky jsem si to přál – romantickou jízdu ulicemi města se svou Molly po boku.“

„Skvělý nápad,“ přikývla jsem. „Někdy to můžeme zkusit.“

„Někdy?“ zopakoval. „Udělejme to hned teď!“

A tak jsem se ocitla zachumlaná v teplém kabátě a Juan třímal lahev voňavé horké čokolády, kterou sám uvařil. Došli jsme na hlavní náměstí, po němž kroužily slavnostní kočáry. Když nám kočí sdělil cenu krátké projížďky, která vysoce převyšovala naše skromné prostředky, Juan se zachmuřil. Zalétl rukou k peněžence, ale zarazila jsem ho dřív, než stačil zaplatit. „Juane, je to hrozně drahé. Určitě najdeme něco jiného, na co bychom ty peníze vynaložili.“

V tu chvíli se mu rozzářily oči a ve tváři se mu objevil nevyzpytatelný dolíček, což se stává často, když dostane nějaký bláznivý nápad. „Máš pravdu, Molly. Mám lepší plán.“

A tak jsem se příští den opět ocitla na hlavním náměstí. Tentokrát jsem seděla na dětských sáňkách, které Juan Manuel našel někde u popelnic. Měl na sobě starý kožich, který kdysi patřil babičce, na hlavě sobí paroží z nějakého výprodeje a červený klaunský nos. Provezl mě kolem náměstí na sáňkách – dvakrát! – a já se celou tu dobu smála, stejně jako všichni ostatní, kdo byli svědky naší hloupé a potřeštěné atrakce. Fotografie, kterou jsme tehdy pořídili, je dodneška vystavená v babiččině vitríně. Směju se se zakloněnou hlavou a Juan se na mě dívá s očekáváním, vítězoslavně a snad i trochu (aspoň doufám) zamilovaně. Koho by napadlo, že by soba zapřaženého v kočáru mohla jízda tolik bavit?

Nyní, když v časných ranních nedělních hodinách ležím v posteli a už se mi nedaří spát, pozoruju v kalném světle Juana, jak klidně podřimuje na polštáři. Hlavou se mi honí spousta vzpomínek na uplynulé Vánoce. Už brzy spolu strávíme páté svátky – kéž jsou stejně veselé a úžasné jako všechny, které jsme prožili dřív.

Juanův spící obličej je líbezně ochablý. Ačkoli je skoro osm hodin, neprobudím ho. Ještě ne. Zaslouží si pořádně si zalenošit. Poslední dobou je hodně unavený. Ten můj chlap se nikdy nezastaví. Neustále doma něco dělá a ujišťuje se, že jsou všichni v pořádku – stará se o přátele, rodinu, kolegy, hosty v hotelu a o mě.

Včera jsme v Regency Grandu pracovali déle než obvykle – lopotila jsem se v pokojích pro hosty jako hlavní pokojská a Juan vzal dole v kuchyni dvojitou směnu. Před několika lety ho povýšili na šéfcukráře, což znamená, že během svátků je pověřen mnoha dalšími přípravami, které přesahují jeho běžné povinnosti.

Když jsme po včerejší směně přišli domů, byla jsem úplně vyčerpaná. Zula jsem si boty, otřela podrážky a uložila je do skříňky v předsíni. Pak jsem sebou okamžitě praštila na pohovku v obývacím pokoji.

„Jejda, Molly,“ podotkl Juan a zadíval se na mě od hlavního vchodu. „Jsi úplně hotová.“

„Jsem unavená,“ přiznala jsem. „Může za to ten vánoční chaos v hotelu. Taky musíš být grogy.“

Pokrčil rameny, zul si boty, otřel si je a položil je úhledně vedle mých do skříňky. Vzápětí už ležel vedle mě, přehodil přese mě babiččinu deku s hvězdou a vtiskl mi na čelo něžný polibek.

„Klidně odpočívej. Uvařím pro nás večeři.“

Až tehdy jsem si všimla, že se pod jeho krásnýma hnědýma očima objevily tmavé kruhy. Vypadal pobledle a vysíleně. Vím, že moc pracuje, ale nikdy si nestěžuje, ačkoli toho moc nenaspí. Někdy si myslím, že toho má hodně i v hlavě, možná víc, než tuším. Ale nedokážu odhadnout, co ho trápí. Není typ, který by se svěřoval se svými starostmi. Jako moje babička je raději drží pod pokličkou v naději, že pokud jim nebude věnovat pozornost, samy se ztratí a přestanou ho trápit. Kéž by to bylo tak snadné.

„Juane,“ oslovila jsem ho z pohovky, když stál nade mnou. „Nemusíš mi chystat večeři. Dnes jsi v hotelu vařil pro stovky lidí. Udělejme si jen topinku a čaj.“

„Ale je špagetová sobota!“ namítl. „A večer mám rande se svou unavenou, ale okouzlující princeznou.“

Odtančil do kuchyně, přehodil si přes sebe babiččinu starou kašmírovou zástěru a na prahu si střihl salsovou otáčku, aby mě rozesmál. Zabralo to.

Špagetová sobota. Tortillové úterý. Vaječná středa… Léta jsem se snažila Juana přesvědčit, že pro nás taky můžu vařit a trochu mu ulehčit břemeno v kuchyni, ale trvá na tom, že bude dělat všechno sám. Každé jídlo přede mě položí jako důkaz své lásky.

„Molly, uklízíš od soumraku do svítání. To nejmenší, co pro tebe můžu udělat, je připravit nám něco k snědku. Copak nevíš, co se říká o štěstí? La felicidad, así como el amor, entra por la cocina.“

„Co to znamená?“ zeptala jsem se.

„Štěstí, stejně jako láska, prochází žaludkem.“

Začal si pobrukovat a zmizel mezi řinčením hrnců a pánviček. Ten zvuk mě konejšil, a než jsem si to stačila uvědomit, usnula jsem v obývacím pokoji jako zabitá. Probudila jsem se, až když byl Juan znovu vedle mě, líbal mě na tvář a oznamoval: „Princesa, podává se večeře.“

A já si opravdu pochutnala. Vlastně každá minuta našeho soužití je vyloženým potěšením. Nikdy se nedozvím, jak se mi podařilo mít tak velké štěstí, že jsem takového muže získala. Někdy přemýšlím, co jsem udělala, abych si ho zasloužila.

Poslechla jsem.