VENKOVSKÝ ZÁPISNÍK

Copyright © Pavla Jazairiová, 2024

Photos © Pavla Jazairiová, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5635-0

Obora

Do obory se vrátili vlci. Roztrhali, požrali bílou danělu.

Zastřelit bílou danělu přináší neštěstí. Samička daňka, členka stáda srnek, tak rozpoznatelná a zářící, běhala po loukách mnoho let. Srnky ji mezi sebe přijaly a chránily.

Vlk ji napadl kousek od potoka a cesty, po které často chodí lidé. Muselo to být v noci. Zůstal po ní kus masa potaženého bílým kožíškem. Neboť vlk obvykle svou oběť roztrhá, vyžere vnitřnosti a zbytek nechá.

Stalo se to brzy na jaře. Vypuklo náhle, jako když přichází bouře. Pupeny buku odhazují obal, rozvíjejí se jako vějíř, hedvábné lístky rostou a sílí. Každý rok.

Brodím se a šlapu po opadaném, mokrém, rozdrceném listí. Humus, lesní zem.

Obora, tak rozlehlá, že v ní stále bloudím. Strže, močály a opuštěné cesty. Ty, které jsem před lety znala, jsou zatarasené větvemi poražených stromů, zarostlé ostružinami a divokými nálety.

V dobách, kdy patřila pánům na zámku, byla obora ohraničená. Žulové sloupy, dřevěné trámy. Dřevo shnilo, sloupy lidé rozbili nebo odnesli.

Krásná pěší cesta se změnila v silnici. Les tudy opouštějí obrovské kmeny borovic, buků i vzácná pokácená babyka, která každý podzim cestu zdobila drobnými barevnými listy.

Oboru protíná divoký potok, který někdy vystoupí z břehů, zohýbá, vyvrátí keře a malé stromy, zatopí a strhne cestu, která ho lemuje. Ale od roku 1897 voda ještě nikdy nevystoupila ke skále, na které zůstala značka. Kdysi se psalo důkladně a krasopisně. O to se dnes už nikdo nepokusí.

Někteří lidé vozí do lesa odpad, desítky starých pneumatik hozených do potoka. Proč je alespoň nenechali na břehu? Možná mysleli, že pneumatiky proud odnese, a důkaz zločinu tak zmizí?

Zvířata

Žiju se zvířaty, dotýká se mě všechno, co k nim patří.

Býk utekl z jatek. Cítil smrt. Zvířata to poznají.

Jak velký byl ten býk? Už dospělý, nebo jen vzrostlé tele? Z jatek se mu podařilo uprchnout, ale pak po něm stříleli samopalem, nakonec ho skolil myslivec. Co provedl ten býk, jakou měl vinu? Myšlenka na něj mě pronásleduje už několik dnů. Také vzpomínka na malé štěně, které kluci opakovaně házeli z mostu do řeky. Pokaždé, když se mu podařilo vylézt na břeh, hodili ho tam znovu.

Vídám divočáky. Po druhém břehu pochodovali v zástupu, desítky kňourů, bachyň a jejich pruhovaných dětí. Velké stěhování, ale kam?

Jindy se dvě bachyně derou rychlou vodou, za nimi selata – a jedno uvízlo! Skoč do vody, zachraň to mládě! Co by se stalo, kdyby se ho dotkl člověk?

Divočáci – lovná zvěř. Za každé zastřelené prase je vypsaná odměna. Divočák je škodná, jako liška, psík mývalovitý a jiná zvířátka. Škodí člověku, jeho ekonomickým zájmům.

Poraněný divočák ležel u potoka a trvalo několik dní, než zemřel.

Potok býval velmi rybnatý – vodu čeřily desítky pstruhů. Zmizeli, stejně jako volavky a tyrkysově vybarvení rybaříci. Jak se to mohlo stát?

Sotva povyroste tráva, zaplní se louky stády krav. Velké půvabné tlamy, vlhké, jako nalakované nozdry a velké oči. Mladí býčci, opojení krásným dnem. Telátka, veselá a hravá, se drží u svých matek. Ale když kolem pastviny procházíme se psem, jsou zvědavá a nemohou se na to divné zvíře vynadívat.

Tolik radosti ze života. Neznají budoucnost. Brzy je rozdělí, malé býčky naloží do vozů a odvezou na jatka. Krávy pak budou řvát.

Nedávno se stala taková věc, že někde, snad na Šumavě nebo v Krkonoších, se stádo krav vymanilo z oplocení a uteklo do lesa. Tam se zvířata zorganizovala a žila po svém. Nebylo možné je odchytit a nakonec je myslivci stříleli.

V Indii jsou krávy posvátné, přesto většinou strádají nedostatkem pastvy. Mnoho krav dál chodí po ulicích indických měst a žebrá o jídlo. Vzpomínám – sedíme v malé restauraci, když se objeví tele, chvíli postojí jako žebrák a počká, až mu majitel přinese večeři, kterou má pro něj přichystanou. Chodí prý každý den. Vždy mě překvapí, jak mají telata hluboký hlas.

Bydlela jsem v Indii na vesnici u lidí, kteří měli krávu. Ráno ji pouštěli hledat pastvu, maličké telátko zůstávalo doma. Zpozorovalo, že mi ráno hospodyně přináší na schody snídani, tak přišlo, položilo mi hlavu do klína a drsným jazykem žádalo svůj podíl.

Bydlím na kraji vesnice

Psal se rok 1970. Po sovětské invazi jsme s mužem oba skončili v rozhlase a nebyl důvod zůstávat v Praze. Rozhodli jsme se hledat na venkově nějaký příhodný, levný dům. Nejlépe v pohraničí.

Bylo jaro, podhorské stráně se pokryly koberci bledulí a žlutých narcisů. Ujížděli jsme jednou ze starých frýdlantských alejí. Kolem neznámá krajina, lesy, louky a na konci cesty v dolíku starý cihlový dům. Ten jsme koupili.

Můj šikovný muž vyspároval děravé zdi a dům natřel na bílo. Přidal dvě verandičky, nové dveře, stará okna opravil a odvodnil louku.

Dům zářil, ale k pohodlí bylo daleko. Užitkovou vodu jsme brali ze studny na zahradě, pitnou ze studánky ve sklepě. Když mrzlo, voda v kýblu se měnila v led. Děti spaly na půdě zabalené do peřin, pamatuji, jak se synek rozeběhl, prorazil ledovou krustu ve vaně a skočil.

V zimě jsem vodu ze studně tahala kýblem, ve velkém umyvadle jsem přímo na místě máchala prostěradla a cíchy. Přišlo mi to rychlejší. Už nepředstavitelné!

Navzdory všemu to byly šťastné časy. Měli jsme sílu a radost.

Sousedé pozorovali, co děláme, a nevěřili, že zůstaneme. Vždyť všechny lepší domy už byly rozebrané a z těch zbylých zmizelo vše, co mělo nějakou cenu.

Od sousedky, paní Isoldy, jsme dostali fotografii. Otec, matka a čtyři děti jako schůdky. Podle oblečení dvacátá léta minulého století. Němci, dokonce příbuzní paní Isoldy, chudí domkáři s maličkým kouskem pole. Pracovali prý v místní továrně na tabák a byli odsunuti. Isoldini rodiče směli zůstat – otec antifašista a matka Češka. Zato bratr, německý voják, padl v Rusku.

Isolda mi vyprávěla, jak po jejich odchodu bydlela v domě jistá vdova, prý bláznivá a strašně nepořádná – u zadních dveří smetiště, slepice v kuchyni, samá špína. Stalo se, že ji našli mrtvou, ale v márnici se probudila. Hledala prý chlapy; našla si mladšího, který chtěl motorku, což ji přimělo dům prodat – ve vlaku, za cenu té motorky. Co bylo potom, nevím, jenom že nějací dva Liberečáci opravili nejhorší šrámy, nadsadili cenu a stavení nám prodali.

Sousedky

Jak tak sedím u počítače a píšu, přijde mě navštívit moje Blažena. Bělovlasá, shrbená, ale ještě dobře chodí, třebaže s holí. Je jí devadesát čtyři let. Přinesla mi nádobí, které kdysi dostala, ale ani nevybalila. Přijde, chvíli se zdrží, jakékoli pohoštění odmítne, protože já i kávu vařím jinak, než je zvyklá. Popovídáme si, ona pohladí psa a zase, opírajíc se o hůl, jde svou cestou.

V jejím domě se pracuje, vlastně už není její, přepsala ho na mladé. Ti chtějí všechno nové. Stará dřevěná okna už vyměnili za plastová. Ta přepažená, která se mi líbila, jsou pryč. Možná netěsnila, ale stejně! Starou kamennou podlahu překryje linoleum. Dům bude světlý, čistý, dokonalý, docela jiný.

Změny přijímá Blažena mlčky.

Když jsme se přistěhovali, byly Blažena a Isolde našimi nejbližšími sousedkami. Jejich dům byl podstatně větší i úhlednější než ten náš.

Němka Isolde a Češka Blažena. Dvě ženy, které žily a hospodařily spolu. Isolde se starala o domácnost, Blažena o zahradu, štípala dřevo a s dvěma konvemi jezdila do hájenky pro pitnou vodu. Sice měly studnu, ale voda v ní byla kalná jako naše. To proto, že bydlíme na uhlí, vysvětlovaly mi. Byli prý lidé, kteří tady uhlí těžili, ale potom usoudili, že ještě není zralé, tak se musí pár let počkat.

Chodila jsem k nim ráda – na něco se zeptat, něco si vypůjčit. Jejich řeči mě bavily. Za všechno mě kritizovaly, hlavně Isolde. Že nevím, jak to tady chodí, co se sluší, a jak ničemu nerozumím. Dveře mám natřené na červeno, špatně věším prádlo, pořád někde courám, oblékám se jak blázen a vůbec! „Vy Pražáci!“ A když jednoho dne zjistily, že si barvím vlasy, spráskly ruce nad tou hanebnosti a byly překvapené, že se vůbec nestydím.

Nosila jsem jim dárky z cest. Kromě čokolády také různé předměty. Například stříbrný náprstek. Co s ním udělaly, nevím.

Stále se mezi sebou o něčem dohadovaly.

„To se stalo, když sis koupila motorku!“ říká Isolde Blaženě.

„Ale vůbec ne. Motorku mi tenkrát přivezl bratr, ještě jsem ji neměla.“ A tak dál. Většina hádek se týkala paměti, společné paměti. Ale co se stane, když jedna ze dvou zmizí?

Blažena je původem od Mladé Boleslavi. Na sever přišli po odsunu Němců, chudá rodina s jedenácti dětmi.

„Bydleli jsme poblíž Mladé Boleslavi, ale po válce táta rozhodl, že se přestěhujeme do pohraničí, rozdávají tam půdu. Byla jsem druhá nejstarší – z dvojčat. Nevážila jsem ani kilo, rodiče nevěřili, že přežiju. Položili mě do krabice od bot a do vyhřáté trouby. To mě zachránilo. Zato moje dvojče – byl to chlapec – zemřelo o pár měsíců později na zápal plic. V domě byl požár, leželi jsme v kočárku pod stromem a pršelo. Já to vydržela, on zemřel,“ říká Blažena s jakousi hrdostí.

Zatím opravdu vydržela všechno.

„Jako malá jsem chodila pomáhat paní Průšové – kydat hnůj od krávy a na kolečku vozit ven. Kolečko bylo těžké pro tak malé dítě. Za to mi každý pátek dali bochník chleba. Doma si každý ukrojil, zbyl skrojek. Tolik bylo doma dětí. Já přišla ze školy a hned, starej se. A později, hybaj na pole. Dřela jsem jak mezek, jak soumar!“ bouchne pěstí do stolu. „Pak jsem tátovi řekla o nový kabát – a on, že si ho nezasloužím. To už jsem znala Isoldu – říkali jsme jí Ilsa. Řekla mi: Tak pojď k nám do továrny, zaučíš se na přadlenu a na nový kabát si rychle vyděláš. Táta se posmíval, že nejsem k ničemu, ale do továrny jsem šla. Práce na dvě směny. Domů jsem to měla daleko, hlavně v noci, v zimě, když byl sníh a musela jsem přes les. Tak mi Ilsa nabídla: Přespi raději u nás. Začala jsem k nim chodit a nakonec jsem se k nim přestěhovala. Rodiče Ilsy potřebovali pomocnou ruku, pracovali jsme všichni spolu. Byli to dobří lidé a my jsme se o ně staraly až do konce. A ten kabát jsem si taky koupila. Nový a modrý. Ještě ho tady někde mám.“

Blažena

Jednou jí sestra řekla: Jsou sena, pohlídej mi Jarušku. „Tak jsme hlídaly. Po senech přišly žně, na podzim brambory a v zimě už malá domů nechtěla. Sestra měla svých dětí dost, tak nám ji nechala.“

Jarka, plavé vlasy až do pasu, v dešti pod červeným deštníkem připomínala vlčí mák. Do práce dojížděla v pět ráno, v zimě se v promrzlém motoráku tulila k Jirkovi, bylo jisté, že se vezmou, ale až dostanou v paneláku byt.

Svatba byla velkolepá, hostů plná závodní jídelna, kterou jim továrna půjčila. Jarka – vyučená kuchařka – vařila sama, jednak protože nejlépe věděla, jak to chce mít, jednak se ušetřilo, šetřit se musí, ale jídla bylo tolik, že se nesnědlo a každý dostal výslužku. Plný koš gratulací – hodně štěstí, málo pláče a do roka kudrnáče. Čas letí! Mají dvě děti a dnes už několik dospělých vnoučat.

Vzpomínám, jak Ilsa vymlouvala Jarce změnu zaměstnání, aby tím ušetřila hodiny dojíždění. Neboť když už člověk něco má, není dobré to opustit. Obě tety šly příkladem – ve stejné přádelně vydržely dobrých padesát let, Ilsa déle, protože byla starší. Důchodem skončilo vstávání ve čtyři ráno, jízdy na kole po zledovatělé silnici. A nastoupil velký stesk, jak to u důchodců bývá.

Když jsem k nim přišla, chtěly mi vyprávět. O přádelně, kolik ocenění a pochval dostaly, jaká to byla těžká práce. Vyžadovala sílu, zručnost a ony měly obojí. Když o tom mluvily, většinou si notovaly.

Co teprve, když byly mladé! Nevynechaly žádnou zábavu, a že jich bylo! Peněz na parádu mnoho nezbylo, šaty si šily samy. Vracely se až k ránu a chodily pěšky, to se rozumí. A někdy pěkně daleko – v noci, když z Frýdlantu musely kolem hřbitova, to bylo strachu!

Měly nápadníky?

„To víte, že měly,“ říká Blažena. „Za mnou jeden chodil, ale pak dostal práci ve středních Čechách, chvíli jsme si psali a skončilo to.“

A jaké to bylo po válce?

„Strašné, opravdu strašné,“ nerada vzpomínala Ilsa. „Frýdlantem šel pochod smrti. A po válce – kraj plný cizích vojáků, Rusové a jiní. Rodiny se raději v noci skrývaly v lese.“ Mávne rukou. Stalo se něco Ilse? Pravděpodobně ano, ošklivé věci, o kterých se nemluví.

„A pak ten odsun. Lidé měli nárok na třicet kilo, v jedné rodině si připravili hrnec se sádlem pro děti – vylili jim ho. Taková zlomyslnost, lidé jsou zlí. V prázdných domech zůstal dobytek, o který se neměl kdo starat. Krávy řvaly hlady. A co teprve psi! Potom do kraje přišli zlatokopové. Tak se říkalo lidem, kteří odnesli, co se dalo, hospodařit se jim ale nechtělo. Někteří sice zůstali, jako Blaženin táta, ale stejně. Neznali to tady, neuměli zacházet s domy, do kterých se nastěhovali. Pak přišla kolektivizace a to už byla úplná pohroma. Tolik zanedbaných zvířat! Od války se tady kradlo všechno. Z velkých opuštěných stodol lidé vyřezávali obrovské stropní trámy, zdi rozebírali na cihly, odnášeli střešní tašky, takže nakonec bylo jen dobře, že ty trosky armáda zplanýrovala.“

Ilsa má schované staré fotografie vesnic.

„Podívejte, jak to bylo pěkné!“ říká. „Domy, pole, lidé se starali. Taky zde nebyla žádná močáliska, zato spousta udržovaných rybníků. Jó, paní, a to všechno je pryč.“

Bývalí sousedé, kteří se uchytili v NDR, Blaženu s Ilsou každý rok navštěvovali a ony také jezdily za nimi. Jednou nás požádaly, abychom je tam zavezli, když máme auto. Zůstala mi vzpomínka na jednotvárnou písečnou krajinu, lesy borovic a nekonečné vysedávání u jídla. Nemohli jsme odcházet, abychom neurazili.

Občas se stalo, že přádelna, kde sousedky pracovaly, uspořádala zájezd. Kolik toho jen procestovaly, vzpomínají. Jednou se dokonce dostaly až na Slovensko. Tak uviděly hory. Byly také v Praze? Možná, ale o tom nikdy nemluvily.

Dny měly svůj přísný řád. Spolu jedly, dívaly se na televizi, Ilsa šila, Blažena pletla a své výrobky rozdávala. Dostala jsem od ní spoustu krásných vlněných ponožek.

Měla jsem ráda jejich zahradu, kde květiny stály v řadě, pěkně srovnané a rozdělené podle druhu: astry, ostálky, jiřinky vypěstované ze semínka. Blažena dokázala množit růže tak, že uřízla větévku, strčila ji do země a ona se ujala. Mně se to nikdy nepodařilo. Každý rok jsem ji prosila, aby mi takovou růži vypěstovala. Už ji mám.

Chovaly husu. Chodila za nimi jako pes a kladla jim hlavu do klína.

„Pojďte se podívat,“ řekla mi jednoho dne Blažena. Ve vaně ležela mrtvá husa, už oškubaná. Vypadala jako nahá, zdálo se mi to děsivé.

„Ale jíst to nebudeme! To by nešlo. Dáme ji mladým.“

Jednou mě Blažena zavedla do obývacího pokoje.

„Podívejte se!“ řekla hrdě.

Tam, kde předtím trůnila televize, zakrývala celou stěnu pokoje podlouhlá prosklená skříň višňové barvy, ve vitríně skleničky, dárečky, figurky. Blažena na tu parádu šetřila několik let a dokázala to. Až přijdou hosté, uvidí krásnou višňovou stěnu. A pochopí, kdo Blažena vlastně je. Jak se vypracovala!

Vzpomínka na oslavu narozenin jedné z nich. Bez pozvání jsem přišla gratulovat. V místnosti plné svátečních hostů zavládlo ticho. Po chvíli mi Ilsa jasně dala najevo, že tam nepatřím a abych už šla. Dotklo se mě to.

Na Ilsu dopadlo stáří a přestala se hýbat, dokonce i chodit. K tomu se připojila stařecká demence a ona začala být zlá. Blažena ji obsluhovala, nakonec už přítelkyni neuzvedla. Ilsu odvezli do léčebny dlouhodobě nemocných, kde asi po roce zemřela. Blažena velmi dlouho plakala.

Letos jí bude devadesát pět let. Připomíná mi moji starou jabloň před oknem. Skloněná k zemi, pomalu se vyvrací z kořenů. Ale stále rodí a její sladká jablíčka vydrží do nových.

Blažena žila se psem a každý den s ním chodila na malou procházku. Jednoho rána pes zemřel, ale toho dne odpoledne přišlo do domu zatoulané kotě, roztomilé a přítulné, nehnulo se od ní ani na krok. Hotový zázrak. Každému to vyprávěla.

Dnes mají doma koček pět. A hejno slepic i s kohoutem.

Jarka, milující vše, co roste, plodí a kvete, založila zahradu, u které se každý zastaví, tak je pestrá. Ale co slepice? Aby nemusely žít jen ve výběhu, Blažena je pase. Pustí je na louku a střeží.

O Blaženu bude postaráno a tím končí její soběstačnost. Přijímá to zarytě, ale už si zvyká. Nakonec kdo má takové štěstí, Blaženo!

Psi

Letos byl velmi chladný máj. U vchodu do obory rozkvetl kaštan. Drobné kvítky s dotekem červené nebo modré. Jejich čerstvá vůně, jiná než ovocná.

Připomínám si obrovské rozkvetlé kaštany, které jsme míjeli cestou španělskou Galicií, setkání s toulavou fenou, kterou jsme pojmenovali Ferra, když hladová a vyděšená pobíhala před vesnicí. Vyrobila jsem obojek z igelitového sáčku. Odmítala jít, bála se místních psů. Přenesla jsem ji přes vesnici a tak začal náš deset let dlouhý příběh. Než odešla do psího ráje, nechala mi své mládě, pejska Figara. Časem se k nám, třebaže nepozvaná, přidala kočka, takže jsme v domě tři. Je to spořádané a příjemné soužití, ale musím se starat a být doma.

Psům ubíhá čas rychleji a Figaro už také stárne. Upřednostňuje pohodlí, ale venku dál pádí po zarostlých kopcích. Chodíme každý den, nehledě na počasí i na únavu, která se mě zmocňuje, na pastviny, do obory. Jakmile se trochu oteplí, můj pes se koupe v potoku. Je velmi opatrný, někdy se pouze smočí. Také se koupeme v rybnících, které potok napájí. Jsou zanesené bahnem až po kolena, mělké. Často se mi podaří doplavat až k růžovým a bílým leknínům.

Když byl pes ještě mladý, honil srnky, utíkal mi. Skok do hustého křoví – zmizel, byl pryč. Pískala jsem, volala, ve sněhu jsem hledala stopy a nakonec jsem šla domů sama, zoufalá a vyděšená s představou, že se něco stalo, zapletl se do plotu, někde bez pomoci zahyne, nenajdu ho, neuvidím. Vysoká stráň, na kterou nevyběhnu. A obrovská úleva, když se ve křoví něco zabělá, ocásek jako korouhvička. Teď jsme spolu! Zatím vše dopadlo dobře, ale děsí mě, jak velmi se o něj bojím.

Když jsme se sem před lety přistěhovali, byla většina vesnických psů k politování. Na řetězu nebo v kleci – obecně převládal názor, že pes má být zlý a ke zlobě se musí protrpět.

Postupně se věci měnily. Sice na procházku svého chlupáče vezme málokdo, ale alespoň ho nechá běhat po zahradě.

Bydlíme na kraji vesnice, kde dnes žije několik spokojených psů, všechny je známe jménem. Můj Figaro je vyhlášený, podhrabat se umí jako málokdo a obejít své adresy mu trvá asi hodinku. Jeho otec, zlatý kokršpaněl, byl vytrvalejší. U plotu své vyvolené strávil den, aniž odvrátil zrak.

Figara si oblíbila labradorka jménem Kačena. Měla něco s kyčlemi, chůze ji zmáhala, ale vesnici obcházela každý den. Když došla k nám, byla celá uřícená, vděčná za misku vody. Pozdravila se s Figarem – otcem svých štěňat, pak už jen chodila po zahradě a ničila záhony. Zpět domů se nechystala. Na tak dlouhou chůzi neměla sílu, nezbývalo než ji naložit do auta a odvézt.

Když se oteplilo, chodila Kačena k řece. Potápěla se a vybírala z vody kameny, ale když se někdo šel koupat, spěchala ho zachraňovat – to prý labradoři dělají.

Když zemřela, její paní dlouho truchlila, pak si koupila neobvyklého kocoura, obrovského, s obličejem jako lev. Zvíře sice chodí ven, ale pečlivě se vyhýbá autům. Předpokládám, že když ho řidič spatří, lekne se.

Jedna místní holčina chovala na prodej plemeno naháčů, jednu dobu bylo v módě. Fenečka Šóňa byla nesmírně ošklivá, zcela holá, se strupovitou kůží a čupřinou chlupů na hlavě. Milovala starou babičku, s kterou spávala v posteli, a když babička zemřela, propadla Šóňa opravdovému zoufalství – naříkala a nežrala. Nakonec se přestěhovala ke zbytku rodiny do patra, ale ven po schodech sešla málokdy – byla stará a chovala se podobně jako starý člověk. Zemřela nedávno. Počkala, až její paní přijde z práce domů a vezme ji na zahradu. Tam se vyčurala, lehla na zem a zemřela.

Žiju i nežiju sama

O svůj domek se dělím se psem a kočkou. Přizpůsobuji se jejich rytmu a oni mému. Baví mě pozorovat jejich potřebu svobody i to, jak zároveň užívají pohodlí domova a dodržují stanovený řád.

Kočka ke mně přišla nepozvaná a velmi nemocná jako odrostlé kotě. Z devíti kočičích životů má vybrané už tři. Pokaždé to bylo dramatické, ale spolu jsme to zvládly a ona nepřestává být vděčná. Je černočerná, má krásné zelenožluté oči a nyní už také hedvábný kožich i huňatý ocas, kterým umí zlostně promlouvat. Jaký rozdíl mezi tím olysalým agresivním tvorem, který surově a bez milosti vyhnal svou předchůdkyni. Jmenuje se Muškila – v arabštině Problém. Od jejího příchodu už uplynulo několik pohnutých let, dnes kontroluje celý dům. Chytá myši a bohužel také ptáky. Figara miluje, uchází se o jeho přízeň, nosí mu svou kořist, a když pes uteče, strachuje se o něj stejně jako já.

Když ji volám, většinou přijde, kdovíodkud. Nejdřív se pozdraví se psem a se mnou, teprve pak se jde podívat, co je v misce.

Pes i kočka jsou spokojení, když doma vládne klid, je čisto, uklizeno a večeře podávaná včas. Jejich život probíhá v neměnném rytmu.

Když chce kočka v noci ven, vrže dveřmi, aby mě probudila. Všímám si, že většinou přesně ve stejnou hodinu.

Pes má rád noc. V létě zůstává dlouho venku, v zimě celé hodiny sedí u okna a hledí do tmy.

Také se ráda dívám z okna. Pozoruji ptáky, barvu trávy a listí. Na nic přitom nemyslím. Jednotvárný klidný, příjemný život.

Přesto jako člověk utvářený západní civilizací mám pocit viny a puzení něco dělat. Neboť času je málo a na rozdíl od zvířat by člověk měl vytvářet nějaké hodnoty.

Poslední dobou mě zajímá fotografovat v lese stromy. Hlavně v zimě, když jsou bez listí. Černé kmeny a větve, prosvítající světlo. Brzy se stmívá, útržky modré oblohy v rudnoucím nebi. V dálce vrcholy Jizerských hor. Vše je pusté, jsem sama. Zejména v zimě nikoho nepotkám, jen někdy na sněhovém poprašku sleduji mužské stopy – co by tady také dělaly ženy.

Slepice

Jsem v podstatě městský člověk, nebaví mě zahradničit, natož chovat hospodářská zvířata – také to moc neumím. Vstávat se slepicemi – ani nápad, ostatně slepice hrabou a všechno na zahradě ničí. To vidím u Blaženy. Ona své slepice miluje, dobře se o ně stará, a dokonce je nazývá jmény. Jsou krásně vybarvené a vidět, jak si vykračují po zeleném trávníku, je zážitek.

Před časem mě a mnoho dalších televizních diváků pobouřily opakující se reportáže ze zplynování statisíců nakažených slepic a kuřat ve velkochovech. Taková hrůza – proč nás tím televize trápí? Většině lidí asi na životě slepic tolik nezáleží, ale byly to nosnice a jejich kolektivní smrt znamená, že vajíčka budou dražší.

Událost probírám se svým bratrem, který je Holanďan. Plynování slepic z velkochovů prý v jeho zemi není nic neobvyklého. Aby lidem došel dosah té hrůzy, měli by vidět, jak vraždění probíhá. Ostatně Holandsko, země, která má jen něco přes sedmnáct milionů obyvatel, je prý největším světovým dodavatelem kuřat, vepřového a hovězího z velkochovů. Holanďané byli vždy pracovití, dobří obchodníci a rozumní lidé. A velkochovy jsou bezpochyby nejúspornější cesta k výrobě masa, vajec – a tedy zisku.

Po vzoru svého syna se pomalu stávám vegetariánkou.