Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Doc. PhDr. Ing. Jan Urban, CSc.

Ekonomie bez mýtů a iluzí
2. aktualizované vydání

Jak ekonomika funguje doopravdy

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 9743. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Grafická úprava a sazba Jan Šístek
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 264
První vydání, Praha 2024
Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2024

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-7551-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-7550-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-5228-5 (print)

O autorovi

Doc. PhDr. Ing. Jan Urban, CSc., je absolventem Vysoké školy ekonomické v Praze a Filozofické fakulty Univerzity Karlovy, oboru psychologie. Působil jako šéfredaktor časopisu Ekonom, poradce v několika mezinárodních konzultačních firmách, učitel na Univerzitě Karlově, Vysoké škole ekonomické i několika zahraničních vysokých školách. V současnosti je docentem v Ústavu podnikové strategie Vysoké školy technické a ekonomické v Českých Budějovicích, partnerem vzdělávací a poradenské společnosti Consilium Group, lektorem veřejných i podnikových kurzů i programů MBA.

Je autorem řady publikací, mimo jiné Teorie národního hospodářství, Řízení lidí v organizaci, Jak zvládnout deset nejobtížnějších situací manažera, Motivace a odměňování zaměstnanců, 40 manažerských mýtů, které škodí vašemu byznysu či Psychologie pro každý den, stejně jako desítek časopiseckých publikací v domácích i zahraničních periodicích.

International Biographical Center v Cambridge ho zařadilo do stovky nejvýznamnějších lektorů a autorů v oblasti osobního rozvoje na světě.

Úvodem

Sklon důvěřovat mýtům a iluzím může být nebezpečný. Jak poznamenal již více než před sto lety Mark Twain, pokud lidé některé věci neznají, nemusí to být tak nebezpečné, jako když se mylně domnívají, že je znají. I když tím velmi pravděpodobně neměl na mysli uvažování či rozhodování o ekonomických záležitostech nebo způsob, jakým jsou tyto jevy občas vysvětlovány, jeho konstatování je i v těchto směrech přiléhavé. Platí tím spíše, že ekonomika nás obklopuje po celý život, a to prakticky denně.

Kniha Ekonomie bez mýtů a iluzí se zabývá nejčastějšími mýty a konvenčními iluzemi, omyly, předsudky či nepřesnostmi, které zhusta provázejí soukromé i veřejné úvahy o ekonomických událostech a jevech. Jejím cílem je upozornit na nesprávná východiska, o která se tyto omyly opírají, i nesprávné závěry, k nimž vedou. Zaměřuje se i na hlavní, zejména psychologické příčiny, které je vyvolávají, a na důvody, proč se nadále – byť s určitými proměnami – udržují „v oběhu“. Kniha se věnuje především mýtům a iluzím, které nám mohou uškodit, ať již při každodenním ekonomickém rozhodování, nebo při nepřesném chápání důležitých národohospodářských jevů.

První vydání této knihy (nazvané Ekonomie bez mýtů a iluzí. Co říká levice, co pravice a jak je to doopravdy) vyšlo před deseti lety, vzbudilo určité diskuse a některé osoby možná o skutečné povaze určitých ekonomických jevů i přesvědčilo. Autor si však nedělá iluze, že by se mu v tomto „boji“ podařilo dosáhnout výrazného průlomu.

Ekonomické mýty mají tuhý kořínek, tradují se dlouhodobě a slyšíme je téměř každodenně. Mnohé se staly téměř trvalou součástí veřejného života. Nic to však nemění na tom, že bychom proti nim měli bojovat – a tento boj je namístě i dnes. K jejich šíření dnes totiž existují ještě lepší podmínky než před deseti lety, a to nejen z hlediska nástrojů jejich rozšiřování, ale i úrodné půdy, na kterou padají.

K určitým změnám na poli ekonomických mýtů a iluzí v uplynulých deseti letech přesto došlo. Hlavní z nich je, že některé již nejsou tak vázané na pravolevou ideologii. Souvisí to nepochybně s tím, že názorové i programové rozdíly mezi pravicovými a levicovými politickými směry se smývají. S některými mýty, vázanými dříve spíš na pravici, se tak dnes můžeme setkat i na levé straně politického spektra, a naopak. Typickým příkladem na naší domácí scéně je mýtus o škodlivosti společné měny.

Vliv ekonomicko-politické ideologie zůstává mezi příčinami vzniku a udržování ekonomických mýtů a iluzí i nadále na předním místě. Častěji než dříve jsou však tyto iluze a mýty šířeny jednotlivci či skupinami bez výraznější ideologie, vedenými „jen“ snahou strašit a budit nejistotu. Na rozdíl od pravolevých mýtů nevycházejí většinou tyto klamy ani ze základních znalostí ekonomie. Jejich podstatou jsou zpravidla jen jednoduché lži. Úrodná půda, na kterou padají, nesouvisí tolik se sociálněekonomickým postavením osob, na které se zaměřují, ale spíše s jejich psychologickými rysy.

Hlavním příčinám ekonomických mýtů a iluzí odpovídá i obsahové členění této knížky. Základní členění mýtů na levicové, pravicové a na ty, ve kterých se obě strany politického spektra shodují, zachovává, více se však zaměřuje na psychologické i další politické kořeny mýtů, včetně způsobů uvažování či myšlenkových zkreslení, které k nim vedou. Tedy na to, proč mají někteří lidé sklon těmto mýtům podléhat, či jak tato okolnost souvisí se schopnostmi kritického uvažování.

Stejně jako tomu bylo u prvního vydání této knížky, i u druhého vydání je cílem poukázat na absurdnost některých ekonomických opatření či politik, které pod jejich vlivem vznikají. Základním cílem knihy je přispět k hlubšímu porozumění tomu, jak ekonomiky skutečně fungují, a tím i k lepším ekonomickým rozhodnutím, soukromým či veřejným. Snaží se nabídnout i poměrně jednoduchá doporučení, jak ekonomickým mýtům nepodléhat.

1.Nejčastější příčiny ekonomických mýtů ailuzí

Ekonomické mýty ailuze jsou, řečeno jednoduše, tvrzení či představy, otom, jak ekonomika jako celek (nebo její části, odvětví, jednotlivé trhy či subjekty) fungují, které nejsou (zcela) správné a– což je podstatně horší – vedou kzávěrům, doporučením či rozhodnutím, jež jejich aktérům, ale idalším, na něž dopadají, nepřinášejí nic dobrého. Většinou jim naopak dříve nebo později škodí.

Jejich příčinou přitom nebývají nesprávná ekonomická fakta, ale především to, že se ekonomická fakta nesprávně interpretují.

Ekonomické mýty nejsou ničím novým alze se snimi setkat iv dávné minulosti. Příkladem je mýtus, kterého se drželi někteří římští císaři, podle něhož lze inflaci odstranit tím, že zakážeme, ato ipod hrozbou trestu, zvyšovat ceny. V18. století se známým avlivným ekonomickým mýtem stala na celou řadu desetiletí představa, že základem bohatství ablahobytu států jsou drahé kovy vjejich vlastnictví.

Stoupenci této představy, tzv. merkantilismu, povýšili pod jejím vlivem hromadění drahých kovů na cíl národní hospodářské politiky. Vladařům svých zemí doporučovali, aby shromažďovali zlato astříbro, podporovali vývoz (který tyto kovy přinášel), omezovali dovoz (který vedl kjejich odlivu) avedli války se svými sousedy, jež jim umožnily drancovat jejich pokladny. Země, které měly ve svém držení drahých kovů nejvíce, byly považovány za ekonomicky úspěšnější.

Merkantilistickou iluzí vyvrátil Adam Smith, zakladatel moderní ekonomie. Ve své knize Opůvodu apodstatě bohatství národů (1776) poukázal na skutečné příčiny bohatství národů as nimi ina to, že lidé jsou bohatí, vlastní-li statky sloužící kjejich spotřebě. Ani všechny peníze světa, papírové nebo kovové, totiž nezabrání tomu, aby hladověli. Upozornil ina to, že tvorba peněz není zkratkou kbohatství, ale jen kinflaci. Odstranit chudobu apodpořit prosperitu může jen produkce zboží aslužeb, která odráží přání spotřebitelů.

Stoupence mýtu, jež radí vládám, aby vhospodářsky obtížných dobách podporovaly vývoz, omezovaly dovoz atiskly peníze, lze však nalézt idnes.

Ekonomické mýty ailuze mají řadu příčin. Některé jsou šířeny záměrně, scílem podporovat určité ekonomické zájmy či politické cíle. Ivýše zmíněná merkantilistická představa byla koneckonců především vzájmu panovníka, vjehož rukou se shromážděné zlato hromadilo.

Na řadě mýtů mají zájem určité společensko-ekonomické skupiny, protože přispívají kjejich blahobytu (nejčastěji na úkor skupin jiných). Některé znich lidem vyhovují, protože jsou vsouladu sjejich politickým přesvědčením, shodnotami, jimiž se řídí, nebo prostě jen snázory, které si za určitých okolností vytvořili anechtějí je opustit.

Na dalších mohou mít zájem záměrní dezinformátoři – například ti, kteří se jako pátá kolona jiných států bijí za „národní zájmy“.

Zájmovou skupinou šířící některé mýty mohou být ipolitici, kterým tyto mýty mohou dodávat důvody pro jejich zásahy do ekonomiky, vedené snahou si za jejich údajné úspěchy následně připisovat body.

Příčinou ekonomických mýtů ailuzí bývá však často ito, že rozpoznání skutečné povahy, příčin adůsledků ekonomických jevů není vždy zcela jednoduché. Přispívá knim složitá povaha některých ekonomických jevů. Roli při jejich tvorbě audržování hrají však občas inejrůznější myšlenkové chyby, zkreslení či zjednodušení, vycházející ze zvyklostí či mechanismů naší mysli.

Častým důvodem, proč se tyto mýty ailuze udržují, je například zkreslené vnímání ekonomických souvislostí. Může jít jak otendenci nevnímat to, jak spolu jednotlivé ekonomické jevy souvisejí, tak osklon vidět souvislost tam, kde ve skutečnosti neexistuje. Krozšiřování těchto mýtů přispívá ifakt, že lidé přehlížejí důsledky jevů, ke nimž dochází až po určité době.

Kširším příčinám ekonomických mýtů ailuzí, jež spolu často vzájemně souvisejí, patří především ty následující.

1.1Důvěra v„ekonomickou intuici“

Řada ekonomických principů, souvislostí idoporučení nemá zcela intuitivní či samozřejmou povahu, mnohé znich jsou snaší intuicí dokonce vrozporu. Náš první pohled na některé ekonomické jevy, události či situace, nebo názor, který si na ně spontánně ana základě své intuice učiníme, tak nemusí být vždy zcela správný. Totéž platí inaopak: některá nesprávná vysvětlení mohou vypadat přesvědčivě jen proto, že se zdají být vsouladu snaší intuicí.

Příkladem nepříliš intuitivního ekonomického principu je pojem, který zavedl už více než před dvěma sty lety David Ricardo. Jde otak zvané komparativní výhody vmezinárodním obchodě (podrobněji viz kapitola 5.3). Podstatou tohoto principu totiž je, že do mezinárodního obchodu se mohou úspěšně zapojit izemě, které vyrábějí dráž než jejich zahraniční konkurenti. Své zboží tak mohou úspěšně vyvážet ido zemí, které jsou schopné dané zboží vyrábět laciněji.

Většina ztěch, kteří se na tento princip občas odvolávají (akteří mu správně nerozumí), však svým ekonomikám (údajně na základě tohoto principu) radí, aby se zaměřily na produkty, které dokážou vyrobit laciněji než ostatní. Zaměňují ho totiž spodstatně jednodušším principem tzv. absolutních výhod vmezinárodním obchodě.

Důvody, proč nás intuice občas klame, jsou vzásadě dva. První spočívá vtom, že se při posuzování určitých jevů opíráme osvou zkušenost zoblasti, která je přes svou podobnost odlišná, azkušenost, kterou jsme vní získali, není vdané oblasti zcela relevantní. Ve svém uvažování se tak řídíme určitými zdánlivými paralelami, které jsou ve skutečnosti klamné.

Druhým hlavním důvodem, proč nás naše intuice při pohledu na ekonomické jevy občas klame, jsou určitá myšlenková zkreslení, kterých se naše mysl občas dopouští. Často knim dochází ve snaze vidět to, co vidět chce, anevidět to, co vidět nechce.

1.1.1Klamné paralely

Klamné ekonomické paralely vznikají nejčastěji tím, že se své zkušenosti, získané vurčité oblasti, snažíme přenést ido oblasti, kde neplatí. Nejčastější přitom bývá představa, že to, co platí pro určitou část ekonomiky nebo pro určitý ekonomický subjekt, platí nebo funguje iv části jiné, případně vekonomice jako celku. Podobná může být ipředstava, že to, co funguje vekonomice jako celku, platí iv jejích částech.

Skutečností však je, že pokud něco platí pro určitou část ekonomiky (například určitou firmu, odvětví, jednotlivce či domácnost) nebo co se vztahuje kjejich řízení, pro ekonomiku jako celek platit nemusí, anaopak.

Nejčastější podobou této zdánlivě samozřejmé představy je, že je-li něco prospěšné pro určitý ekonomický subjekt, například podnik nebo domácnost, je to prospěšné ipro celou ekonomiku. Ve skutečnosti tomu tak však není atato zdánlivě logická představa je nesprávná. Co je prospěšné pro určitou část ekonomiky (například určitou firmu, odvětví, jednotlivce či domácnost), pro ekonomiku prospěšné být nemusí.

Iluzi oshodných principech úspěšného řízení národního hospodářství na straně jedné aúspěšného vedení domácnosti na straně druhé propadla na počátku svého působení ibritská premiérka Margaret Thatcherová, která vehementně zastávala názor, že sfinancemi státu as penězi domácností se musí zacházet stejně. Thatcherová formulovala údajnou analogii slovy: „Vláda by měla dělat to, co by udělala každá správná žena vdomácnosti, která se potýká snedostatkem peněz, asice podívat se na výdaje aněkteré znich omezit.“ Vláda, podobně jako žena, které se stará odomácnost, by si proto neměla půjčovat asvé finance by měla udržovat vyrovnané.

Uvedená paralela byla ve své době nepochybně užitečná, ato pro ospravedlnění škrtů vrozpočtových výdajích, které Británie potřebovala. Zdánlivá paralela mezi oběma oblastmi však neplatí – především proto, že podceňuje roli vlády icentrální banky vekonomice anerespektuje tzv. paradox úspor (viz též kapitola 2.6), tedy skutečnost, že osobní úspory, důležité pro jednotlivce či domácnosti, mohou být pro růst ekonomiky škodlivé.

Ziluzí založených na klamné paralele mezi ekonomikou afirmou patří knejčastějším ta, jež tvrdí, že co je prospěšné pro (určitý) podnik, je prospěšné ipro celé národní hospodářství, případně ta, která se domnívá, že státní pomoc určitému podniku pomůže téměř automaticky iekonomice jako celku.

Konkrétní podobou této iluze je například představa, že chování národní ekonomiky na mezinárodní obchodní scéně by mělo být analogické kjednání firem na trhu, na němž působí. Podobně jako podniky, které se zpravidla snaží co nejvíce prodávat, by se podle této iluze měly inárodní ekonomiky snažit co nejvíce vyvážet. Jde oiluzi ne nepodobnou již zmíněnému merkantilistickému vidění světa.

Zpohledu firmy nesporně platí, že podaří-li se jí zvýšit objem prodeje, aniž by byla nucena snížit cenu své produkce nebo zvýšit náklady sprodejem spojené, je to pro ni příznivé. Pokud se naopak totéž podaří konkurenci, která ji vdůsledku toho připraví očást trhu, je to pro ni nepříjemné. Aplikujeme-li tento závěr na ekonomiku jako celek, měli bychom se snažit zvyšovat export asnižovat podíl zahraniční konkurence na domácím trhu, tedy omezovat dovoz.

Ovýhodách plynoucích pro národní ekonomiku ze zapojení do mezinárodního obchodu není třeba pochybovat. Slabinou paralely mezi národní ekonomikou afirmou je však nepochopení toho, že export určité země se (zdlouhodobějšího hlediska) musí vždy rovnat dovozu. Chce-li totiž určitá země více vyvážet, musí zdlouhodobějšího hlediska ivíce dovážet. Růst vývozu určité domácí firmy tak musí být provázen buď růstem celkového dovozu dané národní ekonomiky, nebo poklesem vývozu firem ostatních.

Důvodem je, že zahraniční měnu získanou exportem vývozci většinou směňují za měnu domácí. Domácí banky, které jim tuto směnu zprostředkují, tím získávají zahraniční měnu, kterou prodávají těm, kdo ze zahraničí chtějí něco dovézt. Ochota bank odkoupit zahraniční měnu je však založena na tom, že ji opět prodají, tedy že najdou zákazníky se zájmem odovoz.

Pokud by totiž tuto měnu prodat nemohly, protože by ze strany dovozců oni nebyl zájem, nebyly by ochotné ji ani nakupovat. Exportéři by tak nemohli směnit svou zahraniční měnu získanou vývozem za měnu domácí. Ikdyby úspěšně vyváželi, vmateřské zemi by si za utržené prostředky nemohli koupit ani večeři. Vyjádřeno jinak: každý prodej zahraniční měny získané exportem musí být dříve či později provázen jejím nákupem, anaopak každý nákup této měny vyvolaný dovozem provází dříve nebo později její prodej.

Ekonomiky, jež by chtěly po vzoru firem co nejvíce prodávat (tedy vyvážet), by po čase narazily na dvě omezení. Nejen na to, že by postrádaly dostatek zboží na domácím trhu, ale ina to, že jejich zahraniční partneři by neměli dost prostředků, za které by si jejich zboží pořídili. Pokud jejich vlastní zboží nikdo nedováží, nemají možnost tyto prostředky získat.

Ekonomikám vedeným tímto receptem tak po čase nezbývá než partnerům na jejich nákupy půjčovat. Smyslem vývozu však zpohledu národního hospodářství není vývoz jako takový (ani zaměstnávání osob vexportních odvětvích), ale možnost dovézt zboží aslužby, které domácí ekonomika neprodukuje, nebo vyrábí draho.

Sklon věřit nesprávným ekonomickým paralelám mezi podniky astáty je častou příčinou toho, proč ani úspěšní podnikatelé nemusí být pro tvorbu rozumné hospodářské politiky příliš velkým obohacením. Zkušenosti získané zúspěšného řízení firem nemusejí být totiž při řízení ekonomiky jako celku vždy relevantní.

1.1.2Myšlenková zkreslení

Myšlenkovým zkreslením máme sklon propadat především tehdy, vidíme-li „intuitivně“ to, co vidět chceme, anevidíme naopak to, co vidět nechceme. Jde osituace, kdy propadáme tzv. motivovanému myšlení.

Jednoduchým příkladem iluze vznikající pod vlivem tohoto uvažování je nesprávné chápání vlivu či podstaty rizika. Často mu propadají například ti, kteří byli svědky, jak druzí „rychle zbohatli“, ato vdůsledku rizikového rozhodnutí. Vdůsledku toho mají totiž tendenci chápat riziko jako zdroj bohatství.

Riziko samotné však žádné bohatství nepřináší. Může sice vést kvyšší pravděpodobnosti, že hodně vyděláme, zcela stejně však vede ik vyšší pravděpodobnosti, že hodně ztratíme. Snažíme-li se proto rozhodovat tak, abychom získali co nejvíce, pak bychom do vysokých rizik vstupovat neměli. Daleko rozumnější je snažit se riziko, které podstupujeme, držet pod kontrolou, anení-li zcela nezbytné, snažit se ho spíše omezit. Například tím, že ho „diverzifikujeme“, tedy že nemáme „všechna vejce vjednom košíku“.

Knesprávnému chápání rizika někdy svádějí iprodejci nejrůznějších finančních „produktů“, kteří svým klientům radí, aby si pro vysoce rizikové investice vyhradili určitou část svých prostředků, kterou jsou ochotni obětovat. Správným přístupem kinvestování však není zvažovat, co obětujeme, ale přemýšlet, jak dosáhnout toho, abychom nic obětovat nemuseli. Podobně klamná je ipředstava, že důvodem vyšších výnosů, které investiční poradci uurčitých riskantních investic nabízejí, je jejich riziko. Důvodem potenciálně vyšší výnosnosti těchto investic není totiž nic jiného než to, že při nižším potenciálním výnosu by si je vzhledem kjejich riziku nikdo nepořídil.

Sklon věřit intuici, která nás svádí na scestí, může vést někdy až ktomu, že padneme do ekonomických pastí, ze kterých se obtížně uniká. Vpozadí těchto pastí, vnichž občas uvíznou nejen jednotlivci, ale ipodniky či vlády, nejsou složité ekonomické principy či zákonitosti, ale spíše určité „naprogramované“ způsoby našeho uvažování, které vdané situaci nemusí být vhodné. Khlavním příčinám těchto pastí patří přitom již zmíněné motivované myšlení, při němž se naše myšlení či rozhodování řídí tím, co si přejeme, nikoliv tím, jak se věci skutečně mají.

Příkladem ekonomické pasti tohoto typu je tzv. past utopených nákladů, jejíž příčinou je psychologický sklon označovaný jako averze ke ztrátě.

Jako tzv. utopené náklady označuje ekonomie osobní, podnikové či veřejné náklady, které již byly vynaloženy anelze je získat zpět ani následně snížit. Některé ztěchto nákladů byly vynaloženy účelně aslouží svému účelu, ojiných to však platit nemusí. Příkladem je firma, která vynaložila milion korun na nákup nové technologie, anásledně zjistila, že ji nepotřebuje anemůže ji ani nijak jinak využít.

Zásadou rozumného uvažování vtéto či podobné situaci je nebrat utopené náklady vúvahu. Vzhledem ktomu, že snimi již „nelze nic provést“, bychom se jimi při svém rozhodování neměli ani nijak řídit. To však často bývá „mentálně“ obtížné.

Past utopených nákladů se vztahuje ksituacím, kdy takto neuvažujeme: tedy kpřípadům, kdy jsme již na nějakou věc určité prostředky vynaložili (ačasto jí ivěnovali určité úsilí ačas), nechceme oně přijít anechceme si ani připustit, že jsme je vynaložili bezúčelně. Jde osituace, kdy se řídíme heslem: „Když už jsme tak velké množství peněz vynaložili, nemůžeme sjejich vynakládáním přestat.“ Vinvestování času, úsilí ifinančních prostředků tedy pokračujeme. Je to však to nejhorší, co vdané situaci můžeme podniknout.

Psychologický mechanismus, který nás ktomuto rozhodnutí vede (označovaný jako „averze ke ztrátě“), odráží fakt, že naše mysl má intuitivní obavu ze ztrát. Ztráty, které nás již reálně postihly, si proto nechce připustit.

Namísto toho, abychom si připustili, že náklady, které jsme již vynaložili, jsou „utopené“, anelze je tak nijak získat zpět, se snažíme přesvědčit sebe sama (ačasto idruhé), že tomu tak není aže je nějakým zázrakem lze zachránit avrátit do hry. Nejjednodušší způsob, jak se vtéto iluzi utvrdit, je vinvestování pokračovat. Past utopených nákladů spočívá vtom, že již utopené náklady „zachraňujeme“ vydáváním prostředků dalších. Tedy že se rozhodneme „házet za špatnými penězi peníze dobré“ avytvářet tak další utopené náklady.

Toto uvažování je však zásadně chybné. Isebevyšší množství peněz, které jsme na určitý účel vynaložili, není totiž důvodem ktomu, abychom na tento účel vynakládali peníze další.

Do pasti utopených nákladů padají často ivlády či veřejné organizace, ato ve snaze zachovat si tvář, ale někdy ijen proto, že iněkterým voličům se rozhodnutí ve výdajích pokračovat může zdát rozumné.

Znedávné historie je známá situace, podle níž je tato past označována jako „efekt Concorde“. Šlo ospolečný projekt britské afrancouzské vlády týkající se vývoje avýroby nadzvukového dopravního letadla. Nedlouho po jeho zahájení bylo oběma vládám jasné, že projekt ipřes vynaložené náklady (nebo naopak vjejich důsledku) nemůže být nikdy rentabilní. Ve snaze zachovat si tvář (aneztratit voliče) vněm však pokračovaly azbytečně na něj vynakládaly další prostředky.

Pokračovaly vtom až do okamžiku, kdy jeden zprvních letů nového stroje skončil katastrofou. Projekt by však bylo nutné ukončit, ikdyby ktéto katastrofě nedošlo, ato zčistě ekonomických důvodů.

Do stejné pasti padají však často ijednotlivci vřadě osobních situací. Příkladem může být jídlo, které jsme si koupili, nechutná nám, ale přesto ho dojíme, nebo vstupenka na představení, oněmž jsme zjistili, že nestojí za zhlédnutí, přesto však na ně půjdeme, či další pobyt vmístě dovolené, která již byla zaplacena, avšak neodpovídá našim představám apod.

Ve všech těchto situacích je rozumným rozhodnutím vynaložené náklady „odepsat“ azískaný čas věnovat čemukoliv jinému, co nám přináší vyšší užitek. To je však právě to, čemu se lidé snaží vyhnout. Ve snaze zamezit ztrátě (kníž již tak jako tak došlo) vdané činnosti dále pokračují, přestože jim přináší větší škodu či nepohodlí, než pokud by od ní upustili.

1.2Vyhledávání jednoduchých řešení

Mýty ailuze bývají přitažlivé svou jednoduchostí. Jedním zpřirozených sklonů naší psychiky je totiž hledat (asnadněji přijímat) poměrně jednoduchá řešení problémů adůvěřovat jim iv případě, že se jedná ořešení problémů poměrně složitých.

Hledat vysvětlení jevů či událostí, která jsou svou povahou jednoduchá, je správné aodpovídá uvažování, jež je vsouladu stzv. Occamovou břitvou,1 metodickou zásadou známou již od středověku. Čím složitější vysvětlení určitého ekonomického jevu či vývoje totiž přijmeme, tím více předpokladů jsme oněm nuceni učinit atím pravděpodobnější bude, že se některé ztěchto předpokladů (atím icelá vysvětlení) nebudou zakládat na pravdě. Jednoduchá vysvětlení určitých událostí ajednoduchá řešení určitých problémů jsou však dvě různé věci aneměli bychom je zaměňovat.

Události, především pak problémy sjednoduchým vysvětlením totiž jednoduchá řešení mít nemusí. Podlehneme-li přesvědčení, že určité řešení je lepší, protože je jednodušší, můžeme snadno propadnout iluzi.

Velmi často jde totiž o„řešení“, které je přes svou jednoduchost (či spíše vjejím důsledku) jen zdánlivé ave skutečnosti je buď neúčinné, nebo dokonce nemožné. Pokud nám ho někdo nabídne nebo na něm dokonce trvá, měli bychom být obezřetní.

Příkladem je vysvětlení ařešení inflace. Její vysvětlení bývá většinou poměrně jednoduché: vyvolávají ji zvýšené výdaje vlády azvýšená ochota centrální banky tyto výdaje financovat tvorbou čili „tištěním“ nových peněz. Inflace je totiž vždy spjata se zvýšeným množstvím peněz voběhu, které vede kjejich znehodnocení, vyvolanému růstem cen. Jiné subjekty než centrální banka (například podniky snažící se zvyšovat ceny) však samy osobě inflaci vyvolat nemohou. Důvodem je, že nemohou tisknout peníze.

Řešení problému inflace však jednoduché být nemusí. Teoreticky kněmu sice stačí omezit vládní výdaje austat s„tištěním peněz“, toto řešení však bývá politicky nepopulární ačasto ineschůdné, mimo jiné iproto, že kromě politických komplikací může vyvolávat ivedlejší důsledky. Daleko snadnější bývá pro vlády příčiny idůsledky inflace skrývat adoufat tak například iv to, že takzvaná inflační daň, kterou lidé znehodnocením své hotovosti platí, nebude příliš viditelná.

1.3Víra ve složité příčiny ekonomických jevů

Jde oiluze, které na rozdíl od těch předchozích vznikají ve snaze hledat ekonomická vysvětlení, jež jsou příliš nebo zbytečně složitá (čili uvažovat vrozporu sjiž zmíněnou Occamovou břitvou). Často jde ovelmi složitá vysvětlení jevů, jejichž příčiny jsou poměrně jednoduché.

Sklon hledat zbytečně složité příčiny ekonomických jevů vede ktomu, že za příčiny událostí považujeme jevy či kroky, které jsou nejen velmi složité, ale ivysoce nepravděpodobné nebo dokonce nemožné. Tato vysvětlení většinou nebývají správná. Může však jít ovysvětlení, která jsou pro určité skupiny lidí přitažlivá nebo výhodná.

Kčastým iluzím tohoto typů patří nejrůznější spiklenecké představy: například že ekonomiku někdo skrytě azpovzdáli řídí ave svém zájmu rozhoduje otom, co se stane, což je pro nejrůznější konspirační teorie typické. Skutečností totiž je, že řídit jakoukoliv současnou (aproto ivelmi složitou) ekonomiku nebo dokonce ekonomiku globální zjednoho místa je prostě ajednoduše nemožné. Není to zase tak dávno, kdy se otom přesvědčili inejrůznější socialističtí plánovači ajejich „centrální“ plánovací komise.

Má-li světová ekonomika určitý problém, je podstatně pravděpodobnější, že vznikl jako důsledek nešťastné souhry velkého počtu nejrůznějších, často idrobných událostí. Tedy nikoliv jako důsledek rozhodnutí nejrůznějších spiklenců, například iluminátů.

1.4Pomíjení ekonomických souvislostí

Ke vzniku ekonomických mýtů ailuzí přispívá skutečnost, že souvislosti ekonomických jevů jsou často poměrně složité, mnohdy nepříliš viditelné. Chybné závěry ainterpretace ekonomických jevů pramení často iz pomíjení širších adlouhodobějších důsledků některých ekonomických jevů či zpomíjení nezamýšlených důsledků určitých ekonomických rozhodnutí.

Důvodem pomíjení širších či dlouhodobějších důsledků ekonomických jevů může být někdy záměrná tendence některé dopady ekonomických jevů či rozhodnutí nevidět, často ipod vlivem určitých ustálených tvrzení afrází.

Příčinou iluzí tohoto druhu mohou být izávěry prováděné jen na základě osobních zkušeností, často bez ohledu na to, že jsme ekonomikou po celý život obklopeni takřka na každém kroku. Ekonomické zkušenosti, které získáváme jako spotřebitelé, výrobci, zaměstnanci, manažeři apod., jsou sice pro pochopení ekonomických principů důležité, svou povahou jsou však většinou jen dílčí anedávají možnost vidět některé složitější ekonomické jevy vširším kontextu.

Pro porozumění, jak ekonomika funguje jako celek, tak často nemají, řečeno surčitou nadsázkou, omoc větší význam než zkušenosti pasažéra letadla pro pochopení principů aerodynamiky.

Příběh srozbitým oknem

Uvažování, které nerespektuje širší či vedlejší důsledky ekonomických jevů, vystihuje příběh, jehož autorem je francouzský ekonom apublicista Frederic Bastiat. Označuje se jako „příběh srozbitým oknem“, publikovaný již vroce 1850. Svým obsahem – achybným uvažováním, které ilustruje – je však aktuální idnes.

Týká se obchodníka, jemuž chlapec rozbil okno. Je proto nucen nechat ho opravit aza jeho opravu zaplatit. Lidé, kteří byli této události svědky, se přitom snažili obchodníka uklidnit poukazem na prospěch, který oprava jeho okna ekonomice přinese: zaměstná sklenáře apřinese mu dodatečný příjem, který zvýší jeho výdaje, atak podpoří idalší osoby. Rozbití okna je vlastně pro ekonomiku požehnáním, protože povzbudí výdaje, příjmy icelkovou hospodářskou aktivitu.

Chybou tohoto uvažování (ačastou příčinou ekonomických iluzí) je, že se zaměřuje jen na to, co je bezprostředně vidět. Co na první pohled vidět není, je to, že obchodník, který vydal peníze na opravu okna, je nemohl použít na něco jiného. Nemohl si například koupit nové boty, atak zvýšit příjmy obuvníka. Rozbití okna ve skutečnosti ekonomice jako celku žádný čistý pozitivní efekt nepřineslo: co vydělal sklenář, ztratil obuvník či kdokoliv jiný, od koho by si obchodník koupil něco jiného. Společnost jako celek se naopak stala chudší, ato ohodnotu rozbitého okna.

Na klamu „rozbitého okna“ je přesto založena představa oprospěšnosti velké řady hospodářsko-politických návrhů adoporučení. Vnedávných letech se knim přiřadila například politika tzv. šrotovného.

Působení zájmových skupin

Do kategorie iluzí pomíjejících širší souvislosti ekonomických jevů patří inerespektování širšího dopadu působení určitých zájmových sociálněekonomických skupin. Uvažování, okteré se opírá, je totiž předchozímu příkladu podobné.

Zájmové skupiny, odrážející zájmy příslušníků určitých odvětví nebo profesí, se snaží získat – nejčastěji od vlády – určité výhody, například ve formě úlev či dotací. Pokud vláda jejich požadavkům podlehne, přinutí daňové poplatníky, aby náklady těchto úlev adotací uhradili. Příjemci dotací na tom vydělávají, opatření tohoto druhu vítají aobčas možná věří itomu, že to, co odpovídá jejich zájmům, slouží iširšímu prospěchu.

Paradoxem je, že opatření sloužící dílčím zájmům podporuje mnohdy iveřejnost. Podobně jako vpřípadě příběhu srozbitým oknem se totiž ijí někdy zdá, že tato opatření sledují obecně prospěšné cíle: stimulují zaměstnanost (například vodvětvích zasažených poklesem poptávky), podporují export, zvyšují konkurenceschopnost apod. Náklady či odvrácená strana této podpory tak zůstávají často skryté.

Tento pohled na působení zájmových skupin však nemění nic na tom, že stejnou nebo dokonce ještě vyšší částku, kterou určité zájmové skupiny získávají, jiné skupiny nebo daňoví poplatníci ztrácejí. Důsledkem tak není jen to, že si vzhledem kvyšším daním nekoupí předměty, jež by si jinak koupit mohli, ale ito, že firmy či lidé, kteří by na jejich výdajích mohli vydělat, si nevydělají.

Nevzniknou tak ani nová pracovní místa, jež by vjiných částech ekonomiky na základě těchto zvýšených výdajů vzniknout mohla. Jediným efektem vládní podpory je přesun výroby zjedné části ekonomiky do druhé.

1.5Vliv nezamýšlených důsledků ekonomických rozhodnutí

Zdrojem ekonomických iluzí, příbuzných těm předchozím, je ineschopnost předvídat nebo si představit (někdy ijen připustit) nezamýšlené dopady určitých ekonomických rozhodnutí, především hospodářsko-politických zásahů či legislativních opatření. Objektivní posouzení prospěšnosti nebo škodlivosti určitého ekonomického opatření nebo legislativního zásahu, jež ovlivňují chod ekonomiky, lze však provést jen tak, že je hodnotíme vkontextu celkových, přímých inepřímých, zamýšlených nebo nezamýšlených dopadů, knimž vedlo.

Často tomu tak není: princip či zákon nezamýšlených důsledků je jedním ze stavebních kamenů ekonomie. Zákon odráží fakt, že důsledky kroků, které lidé, organizace či vlády podnikají, jsou velmi často odlišné od toho, co zamýšleli, mnohdy dokonce zcela opačné. Tyto důsledky mohou být žádoucí, častěji tomu tak ale není.

Příkladem žádoucích nezamýšlených důsledků (tedy toho, kdy důsledky činnosti nejrůznějších subjektů jsou pozitivní, aniž by tak byly zamýšleny), je „neviditelná ruka“ Adama Smithe. Podle Smithe je totiž každý jednotlivec či firma, jež jednají ve svém (ato ivelmi úzkém) vlastním zájmu, vedeni „neviditelnou rukou“ kdosažení cíle, který nebyl součástí jejich záměru, je však vzájmu druhých nebo dokonce vzájmu téměř všech.

Příkladem, jak konstatuje Adam Smith, je řezník nebo pekař, kteří se sice nijak nesnaží nasytit své zákazníky, avšak prodejem svých výrobků, vedeným snahou dosáhnout zisku, se oto starají lépe než kdokoliv jiný.

Opakem žádoucích nezamýšlených důsledků určitých ekonomických kroků jsou důsledky nežádoucí, pro které se vřadě zemí vžilo označení „střelit se do nohy“. Do nohy se vsouladu se zákonem nežádoucích nezamýšlených důsledků střílejí často především vlády, které přijímají hospodářské či sociální politiky, jež vytvářejí nečekané problémy nebo stav, který se snaží zlepšit, jen dále zhoršují.

Příčinou nezamýšlených důsledků vládních idalších rozhodnutí je již zmíněná neschopnost nebo neochota chápat apředstavit si, že důsledky hospodářsko-politických či legislativních opatření mohou být podstatně širší, než se na první pohled zdá. Mohou tedy být, mimo jiné iz dlouhodobějšího hlediska, podstatně jiné než ty, které jsme zamýšleli. Hlavním důvodem, proč ktomu dochází, přitom je, že lidé nevěnují dostatečnou pozornost tomu, jak tato opatření působí na motivaci ekonomických subjektů, kterých se dotýkají.

Omezit výskyt či vliv nepříznivých nezamýšlených důsledků ekonomických opatření vyžaduje podrobnou analýzu důsledků, které tato opatření mohou vyvolat. Určité nezamýšlené důsledky má totiž velká část ekonomických opatření (včetně těch důležitých) atyto důsledky vedou téměř vždy ik tomu, že požadavky na růst vládních zásahů ivýdajů jen dále zvyšují.

Příkladem zákona nezamýšlených důsledků je působení dovozních kvót (například na dovoz oceli), tedy opatření, kterým se občas vlády snaží chránit domácí ocelářské společnosti před lacinější konkurencí ze zahraničí. Kvóty sice pomáhají ocelářským společnostem, škodí však domácím společnostem – například automobilkám, které jsou na dovozu (levné) oceli závislé. Vdůsledku toho musí automobilky platit za ocel více než jejich zahraniční konkurenti. Politika, která chrání jedno odvětví před zahraniční konkurencí, tak – vdůsledku svých nezamýšlených důsledků – jinému odvětví možnost soutěžit sdovozy ztěžuje.

Nezamýšlené negativní důsledky mají iněkteré veřejné systémy sociálního pojištění. Příkladem je důchodové pojištění ve stáří, jehož důsledkem bývá, že lidé šetří na stáří méně, protože spoléhají na to, že se oně ve stáří postará stát. Nižší objem jejich úspor vede však současně ktomu, že ekonomika jako celek méně investuje amzdy rostou pomaleji, než by tomu bylo vpřípadě, kdyby si lidé na stáří spořili více.

Známým příkladem působení tohoto zákona je politika minimálních mezd, jejímž cílem je pomoci pracovníkům snízkou či nejnižší mzdou. Nezamýšleným důsledkem této politiky se totiž často stává tlak na snížení počtu zaměstnanců snejnižšími mzdami, tedy těch, jejichž produktivita je ve srovnání sminimální mzdou příliš nízká. Důsledkem zvýšení minimální mzdy může však být izvýšení cen, kterým se firmy snaží vyrovnat jeho dopad na zvýšení svých pracovních nákladů. Ani jeden ztěchto nezamýšlených dopadů však není scílem této politiky vsouladu, aten první je sním vjednoznačném rozporu.

Sčastým působením zákona nezamýšlených důsledků se setkáváme iv dalších oblastech sociální politiky. Štědrá politika příspěvků vnezaměstnanosti vede často ktomu, že vytvoří možnost „živobytí“, které kombinuje pobírání příspěvků sprací na černo avede tak kudržování vyšší nezaměstnanosti. Podobně působí ipolitika na podporu matek či otců samoživitelů, jež má za následek, jak bylo zjištěno již před desetiletími, růst počtu neúplných rodin.

Společným znakem sociálních politik tohoto typu je, že si sami vytvářejí své „klienty“. Často jsou tak výhodné ipro státní úředníky, kteří se rozdáváním sociálních dávek živí. Spíše než oklientech této politiky však lze hovořit ojejích obětech. Jejím důsledkem totiž bývá zvyšování závislosti osob na státu.

Princip nezamýšlených důsledků neplatí přitom jen vekonomii aje častým průvodním rysem lidských rozhodnutí. Jedním znejčastějších nedostatků lidského rozhodování je totiž neschopnost chápat apředstavit si, že jeho důsledky mohou být izcela jiné než ty, které zamýšleli.

Pomíjení nezamýšlených důsledků lidských rozhodnutí je běžné iv osobním životě, známým příkladem je tzv. efekt Barbry Streisandové. Ten říká, že pokusy ozatajení určité informace vedou zpravidla ktomu, že se tato informace šíří rychleji než informace, které se nikdo utajit nesnažil. Důvodem je, že fakt, že informace je utajována, jí vočích veřejnosti přisuzuje vyšší význam, než ve skutečnosti má.

1.6Mentální zkratky

Ke vzniku, šíření itradování některých ekonomických mýtů ailuzí přispívají často ipoměrně jednoduché chyby vuvažování, označované jako tzv. mentální zkratky.2

Jejich příčinou bývá podvědomá snaha si uvažování osložitějších jevech trochu zjednodušovat – například tím, že je na základě zobecnění zařadíme do určité kategorie. Podobně knim patří itendence přisuzovat určitým jevům či událostem vzájemnou souvislost, kterou ve skutečnosti nemají, tedy vidět určité souvislosti tam, kde nejsou.

1.6.1Chyba složení

Jako chybu složení (nebo též kompozice) označujeme iluzi, která pramení zurčitého typu nesprávného nebo ukvapeného zobecnění. Toto zobecnění se může týkat buď dalších podobných jednotek určitého souboru (například dalších podniků určitého odvětví), nebo dokonce hospodářství jako celku. Vpraxi je tato chyba poměrně hojná ajejí podstatou je představa, že chování výhodné pro subjekt, jenž je součástí určitého celku, je stejně výhodné ipro ostatní subjekty, které tento celek tvoří.

Tato zdánlivě logická představa je však nesprávná, především protože pomíjí fakt, že jednání daného subjektu může mít určité vedlejší důsledky, které podobné jednání dalších subjektů znemožňují.

Chyba složení je na první pohled podobná iluzi, která vzniká na základě mylných paralel či analogií, onichž jsme se zmínili vkapitole 1.1. Mezi oběma chybami je však rozdíl. Chyba kompozice nevychází znesprávných paralel mezi ekonomickými subjekty, ale ztoho, jaký vliv má chování ekonomických subjektů na subjekty ostatní. Můžeme ji proto chápat ijako nesprávnou představu, že může-li určitý subjekt jednat určitým, pro něj prospěšným způsobem, mohou tak jednat ivšechny ostatní subjekty. Hlavním důvodem, proč to možné není, je to, že budou-li určitým, zdánlivě výhodným postupovat ivšechny ostatní ekonomické subjekty, může se stát, že vkonečném důsledku na něm nevydělá nikdo znich. Jejich jednání dopadne totiž nepříznivě nejen na ně, ale ina ekonomiku jako celek.

Chybu složení lze přirovnat kpředstavě, že chceme-li na divadelním představení či koncertě lépe vidět, je třeba se postavit. Je zřejmé, že podobná představa vpraxi zpravidla nefunguje: budou-li se tímto pravidlem řídit všichni, uvidí převážná většina diváků (včetně těch, kteří se postavili jako první) podstatně hůře.

Totéž platí ohypotetické situaci hromadného padělání peněz. Padělatel, který si vytiskne milion dolarů, ztoho jistě bude mít prospěch (pokud ho nechytí). Pokud se však staneme padělateli všichni akaždý vytiskne milion dolarů, je zřejmé, že výsledný efekt bude docela jiný. Totéž se vztahuje ik farmáři, který dosáhne vynikající úrody. Urodí-li se totiž ivšem ostatním, pak se zdaleka lépe mít nemusí.

Jednou znejčastějších podob této iluze je představa, že mohou-li jednotlivci či domácnosti konzumovat více, než kolik vydělají (na základě toho, že se na svou spotřebu zadluží), může tak (pomineme-li možnost zahraničního zadlužení) postupovat ispolečnost jako celek. To však možné není, protože prostředky knákupu zboží aslužeb vekonomice jako celku jsou jen ty, které vní byly vytvořeny prodejem jiného zboží. Jinými slovy, ekonomika nemůže konzumovat nic, co nebylo vyrobeno: celkové výdaje acelkové příjmy ve společnosti jako celku si musí být vzájemně rovny.

Příkladem chyby složení je ipředstava, že příprava ekonomiky na válku podpoří její růst aprosperitu. Tato příprava může sice vést kplnému využití ekonomických zdrojů (atím ik vyššímu hospodářskému růstu), jejím hlavním důsledkem je však to, že přesune velkou část výroby ze spotřebních odvětví do oblastí spojených svýrobou zbraní.

Nejznámějším, byť poněkud složitějším příkladem ekonomické iluze, vznikající pod vlivem chyby složení, je však tzv. paradox úspor, který jsme zmínili již vkapitole 1.1. Vztahuje se kúspornému chování jednotlivců, domácností, firem, ale ivlád vpodmínkách recese.

Podstatou paradoxu úspor je skutečnost, že dostane-li se ekonomika do problémů, je zpohledu jednotlivců ifirem zpravidla obezřetné své výdaje omezit či odložit. Důvodem je snaha vytvořit si pro případ budoucího poklesu příjmů určitý finanční polštář. Stane-li se však toto jednání hromadným, vzniká ekonomice jako celku problém.

Budou-li totiž spořit všichni, dojde kpoklesu souhrnné poptávky, as ním ik dalšímu snížení hospodářského růstu či dokonce kekonomickému poklesu. Tento pokles může pro většinu ekonomických subjektů znamenat pokles příjmů av důsledku toho – dříve či později – isnížení výše jejich úspor.

Paradox situace je zřejmý. Spočívá vtom, že snaží-li se všichni (ze svého pohledu rozumně) své úspory sohledem na nejistou budoucnost zvýšit, jejich úspory (iúspory vekonomice jako celku) klesnou. Podobně jako ve výše uvedeném případě divadelního představení platí izde, že budou-li se všichni touto cestou snažit svou individuální pozici zlepšit, ve skutečnosti ji zhorší.

Krůstu úspor společnosti jako celku může vést naopak to, že jednotlivé subjekty své výdaje zvýší, atak své vlastní úspory sníží. Totéž se vztahuje ina jednání státu. Ikdyž se někteří politici občas mylně domnívají, že to, co platí pro soukromé finance domácností (především nutnost vyrovnaného hospodaření), platí ipro finance veřejné, není tomu tak. Snaha vyrovnat státní rozpočet vdobě recese (ať již snížením výdajů nebo zvýšením daní) může ve svých důsledcích vést spíše ktomu, že se schodek státních financí ještě zvýší.

1.6.2Chyba „post hoc ergo propter hoc“

1.6.3Efekt krátkozrakosti

1.7Sklon věřit tomu, čemu věří druzí

1.7.1Vliv ustálených frází

1.7.2Přežitky amatérské ekonomie