Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

PhDr. Hana Georgi, Ph.D.
PhDr. Eva Dragomirecká, Ph.D.
PhDr. Eva Jarolímová, Ph.D., a kolektiv

PSYCHOLOGIE STÁRNUTÍ A STÁŘÍ

Autorský kolektiv:
Mgr. Eva Biedermanová
Mgr. Kateřina Bohatá
MUDr. Vanda Franková
Mgr. Hana Horáková, Ph.D.
Mgr. Klára Gramppová Janečková
PhDr. Jindřiška Kotrlová
PhDr. Romana Mazalová, Ph.D.
doc. Mgr. Tomáš Nikolai, Ph.D.
Mgr. Michala Peškeová
Mgr. Věra Suchomelová, Th.D.
PhDr. et Mgr. Naděžda Špatenková, Ph.D., MBA
doc. PhDr. Matúš Šucha, Ph.D.
Mgr. Zuzana Tichá, Ph.D.
Mgr. Veronika Valentová
Mgr. Karolína Vlčková, Ph.D.

Recenzentky:
Mgr. Petra Brandoburová, PhD.
PhDr. Katarína Millová, Ph.D.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 9698. publikaci

Odpovědná redaktorka Andrea Černá
Redakce a korektury Kateřina Kružíková
Grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 432
Vydání 1., 2024

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2024

ISBN 978-80-271-7491-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-7490-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-5065-6 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Georgi, Hana

Psychologie stárnutí a stáří / Hana Georgi, Eva Dragomirecká, Eva Jarolímová a kolektiv. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2024. -- 1 online zdroj. -- (Psyché)

Obsahuje bibliografii a rejstříky

ISBN 978-80-271-7491-1 (online ; ePub)

* 159.922.63 * 616.89-053.9 * 364.4-053.9 * 612.67 * 613.98 * (048.8:082) * (0.034.2:08)

– gerontopsychologie

– gerontopsychiatrie

– péče o seniory

– stárnutí

– stáří

– kolektivní monografie

– elektronické knihy

159.92 - Vývojová psychologie. Individuální psychologie [17]

Předmluva

Každý člověk je jedinečný.

Psychologie stárnutí a stáří má zatím v České republice jen sporadické kořeny (jak se dočtete v kapitole 1.1.1). V posledních cca 15 letech zájem o tuto specializaci, konkrétně témata zdravého i patologického stárnutí a psychologické péče o starší osoby, naštěstí postupně vzrůstá a také přibývají publikace, které je odborné i laické veřejnosti zprostředkovávají. Tato editovaná monografie, na které se podílela celá řada odborníků z praxe i akademické obce, nabízí přehled vybraných okruhů. Neklade si za cíl pokrýt veškeré vědění z oblasti psychologie stárnutí a stáří, ale snaží se prohloubit vědomosti čtenářů, poukázat na některé důležité aspekty, místy připomenout pohled z historie, nabídnout ilustraci v podobě drobných kazuistik, doporučit vybrané metody a také další dostupné knižní publikace ke konkrétním tématům. Neméně důležitým cílem autorského týmu je inspirovat čtenáře k zájmu o stárnutí a stáří z pohledu nejen psychologie, ale i z pohledu širšího – gerontologie. Společnou linkou všech kapitol je jedinečnost každého člověka. Každý z nás je jedinečný i ve způsobu, jakým stárne a jak stárnutí prožívá. Někdo z různých důvodů potřebuje podporu a pomoc, jiný ji naopak až do vysokého stáří ostatním dodává. Není starý člověk jako starý člověk. Právě k narušení některých stereotypů, které o stárnutí a stáří přetrvávají, chceme touto monografií také přispět.

Poznání se v tomto oboru neustále vyvíjí a na mnohé panují názory někdy až protichůdné. Zde naleznete jejich výběr podle uvážení jednotlivých autorek a autorů. Monografie vznikla pod patronátem sekce pro geropsychologii – psychologii stárnutí a stáří při Českomoravské psychologické společnosti.

Věříme, že čtenáře naše společná monografie obohatí odborně i osobně.

Za autorský tým

Hana Georgi, Eva Dragomirecká, Eva Jarolímová

1.Sociodemografické kontexty stárnutí

Eva Dragomirecká

Stárnutí a stáří bylo psychology dlouho opomíjeno a větší pozornosti se mu dostalo až ve druhé polovině 20. století. Přispěla k tomu skutečnost, že se dosažení vyššího věku stává obvyklou životní zkušeností; z generace narozené v roce 1918 se 65 let dožilo 40 %, z generace narozené v roce 1955 je to už více než 80 % lidí. Poprvé v historii žijeme v rozvinutých zemích nezanedbatelnou část života bez nutnosti (a někdy i možnosti) pracovat, ale na druhé straně často ztrácíme společenské postavení a pocit sounáležitosti a přínosu. Učíme se novým strategiím, jak se vyrovnat s ubýváním fyzických a psychických sil a ztrátami blízkých osob. Vyrovnáváme se s případnou ztrátou autonomie. Dosahujeme psychické zralosti získané zpracováním předchozích životních zkušeností. Čelíme diskriminaci a nárokům rychlých změn v důsledku nových technologií. Předmětem studia však není jen individuální stárnutí. V posledních desetiletích se prohlubuje stárnutí populace, což je jev jen zčásti ovlivněný prodlužováním lidského života. Populační stárnutí se rozšířilo za hranice vyspělých zemí; stárne celý svět a důležitým celosvětovým úkolem je snížení rizik a využití potenciálu tohoto procesu.

Stárnutí je komplexní jev, který studuje řada vzájemně provázaných subdisciplín, kromě geropsychologie např. sociologie stáří, geragogika, geriatrie, antropologie, sociální práce, sociální politika a mnoho dalších, a jejich přínos je pro pochopení psychických jevů ve stáří zásadní. Proto zařazujeme do této kapitoly vedle velmi stručného přehledu geropsychologie i část demografickou, která čtenáře seznamuje se současným stavem stárnutí světa a poskytuje mu tak kontext, ve kterém o stárnutí a podpoře starých lidí přemýšlíme.

Velké změny, ke kterým nyní dochází, nezahrnují jen přibývání starších lidí v populaci nebo prodloužení „důchodového“ věku. Změny se týkají všech období lidského života – prodlužuje se také dětství, mládí a střední věk a současní šedesátníci či sedmdesátníci se jen málo podobají stejně starým příslušníkům generace svých rodičů nebo prarodičů. V této kapitole jsme se je pokusili popsat pomocí čísel a využít tak poznatků ze současných statistických šetření. Řeč čísel nepostihuje variabilitu starší populace – a variabilita je její nejvýznamnější charakteristikou –, ale může korigovat některé sdílené představy veřejnosti o tom, že všichni senioři jsou chudí, nemocní a neaktivní. Diferenciální pohled v psychologii stáří a faktory, které vedou k prohlubujícím se biologickým, psychickým, sociálním a sociodemografickým rozdílům ve vyšším věku, u nás propracoval Srnec (2015), přičemž upozorňoval mimo jiné na rozdílné stárnutí mužů a žen.

V dalších kapitolách budeme pojednávat o stárnutí, stáří, seniorech, starých lidech či osobách vysokého věku, dovolte proto pár terminologických poznámek. Co se týče psychologické subdisciplíny, označuje se jako geropsychologie, gerontopsychologie (zejména v Německu) či jako psychologie stáří. Název geropsychologie naznačuje, že se disciplína zabývá starší populací, podobně jako se dětská psychologie zabývá dětmi. Označení psychologie stárnutí a stáří, pro které jsme se rozhodli, zahrnuje také proces, což nám připadalo jako obecnější a výstižnější popis předmětu zkoumání, ale tento rozdíl je velmi jemný a psychologii stárnutí a stáří a geropsychologii považujeme za dvě pojmenování téže disciplíny. Poněkud zapeklitý je pojem stárnutí, protože máme jeden český ekvivalent pro více anglických slov. V angličtině se rozlišuje fyzické stárnutí charakteristické zhoršováním fyzických a psychických funkcí (senescence) a změny, které probíhají s věkem, bez přímé konotace se zhoršováním či úpadkem (ageing). V americké učebnici psychologie stárnutí z roku 1990 se objevuje dokonce ještě jemnější rozlišení, a to ageing jako obecný pojem pro stárnutí, senescencing pro biologické procesy stárnutí, eldering pro sociální procesy a geronting pro psychologické procesy (Biren & Biren, 1990). Posledním jazykovým oříškem, domníváme se, že dosud uspokojivě nevyřešeným, je otázka, jak nazývat starší populaci. Problém není jen jazykový, ale i faktický. Ačkoli se opakovaně připomíná, že definování stáří pomocí chronologického věku je umělé a nevhodné, protože typickým znakem populace vyššího věku je zvyšující se interindividuální variabilita, často z chronologického věku vycházíme i v důsledku toho, že je v moderní společnosti věk používán pro „institucionalizovaná pravidla“, jak upozorňuje Vidovićová (2008, s. 32). Z odborné terminologie vymizel termín důchodci, spojený s mnoha negativními konotacemi, a byl nahrazen seniory, ale není to termín, který by se univerzálně hodil do odborné literatury nebo byl obecně přijímán. Označujeme proto skupinu, která je předmětem našeho zájmu, záměnně jako starší, stárnoucí nebo staré lidi, seniory, vyšší věkovou skupinu nebo technicky – zejména z pohledu demografie či statistiky – jako populaci 65+.

Pokusem, jak snížit komplexitu starší populace, je rozlišování „třetího“ a „čtvrtého“ věku (Baltes, 2009). Třetí věk, zhruba do 80 let, považuje Baltes za období s velkým vývojovým potenciálem, který prožívá stále vyšší podíl lidí v dobrém fyzickém i psychickém stavu, zatímco pro čtvrtý věk je typický úpadek takřka ve všech oblastech života a přibývající závislost na podpoře okolí. Toto rozdělení se používá dosud a je užitečné k upozornění na různé potřeby a různě cílenou společenskou podporu života starších lidí v závislosti na jejich celkovém fungování, ale nemělo by naše představy o homogenní skupině starých lidí se stejnými problémy a stejnými potřebami jen odsunout do vyšší věkové skupiny. Unifikace sice práci s lidmi zjednodušuje, individualizace ji však kultivuje.

1.1Počátky psychologie stárnutí a stáří

Eva Dragomirecká

Psychologie se v počátcích své historie problémům stáří nevěnovala. Je to doba, kdy stáří nebylo hromadným jevem. V roce 1870 byla podle odhadu střední délka života u mužů 33 let a u žen necelých 38 let, na počátku 20. století dosáhla 39 let u mužů a 42 u žen (ČSÚ, 2013).

Autoři kapitoly o historii americké psychologie stáří (Biren & Biren, 1990) uvádějí i další důvody, proč psychologie nevěnovala tématům stáří pozornost. Psychologie se emancipovala od filozofie a zaměřila se na rozvoj experimentálních metod, přičemž poznání vývoje učení u dětí se jevilo jako cesta k pochopení toho, jak je organizováno lidské chování. Když pak v roce 1922 vyšla Senescence: The Second Half of Life, první obsáhlá monografie o stáří od G. S. Halla, nebyla nijak komentována a reflektována ani představiteli obecné psychologie. Hallovu monografii je možné považovat za počátek interdisciplinárního bádání o stáří. Autor shromáždil obsáhlý přehled toho, co bylo tehdy známo o stárnutí z pohledu biologie, fyziologie, chování, ale také historie a literatury jako příspěvek k „dlouho vytoužené, ale dlouho odkládané vědě o gerontologii“ (Biren & Biren, 1990, s. 10). Zkoumání stáří bylo ve svých počátcích zařazováno spíše do gerontologie a zaměřovalo se na popis zhoršování tělesných a psychických funkcí. Tato oblast zájmu je dále rozvíjena v klinické geropsychologii, která se zaměřuje na klasifikaci, diagnostiku, léčbu a prohloubení poznání poruch duševního zdraví ve vyšším věku a aplikaci těchto poznatků v systému zdravotní péče (Pachana & Laidlaw, 2014).

Do vývojové psychologie vnesl zkoumání stáří Erik H. Erikson, když v roce 1950 publikoval svou teorii psychosociálního vývoje zahrnující všechna období lidského života, kterou později rozšířil o období vysokého stáří (Erikson, 2015). Teorii vývojových úkolů vytvořil v 50. letech také americký psycholog Havighurst, který rozšířil pohled vývojové psychologie o poznatky antropologie, sociologie a pedagogiky (Millová, 2016).

Od druhé poloviny 20. století se stává studium stáří výrazným trendem vývojové psychologie. K tomuto rozvoji přispěly pionýrské práce Eriksona a Havighursta, longitudinální výzkumy sledující participanty do vyššího věku (např. Harvardská studie; Vaillant & Mukamal, 2001), ale také stagnace růstu západních rozvinutých společností v 70. letech a upozornění demografů na blížící se populační stárnutí, které s sebou přinese potřebu věnovat pozornost změnám typickým pro střední a starší věk (Hunt, 2015; Stolleis, 2009). Důležitým tématem se stala adaptace a kompenzace (Baltes & Baltes, 1997) a vlastnosti a jevy, které pomáhají jedinci prosperovat, což do geropsychologie vnesla pozitivní psychologie.

Současná evropská geropsychologie vychází z následujících poznatků založených na dosavadním studiu stáří (Fernandéz-Ballestor, 2006):

•Stárnutí není determinováno výhradně biologickým věkem, ale pro vysvětlení procesu lidského stárnutí je nezbytné zkoumat sociohistorické, environmentální, sociální, osobnostní a další psychologické faktory.

•Interindividuální variabilita se s věkem zvyšuje. Ve způsobu stárnutí jsou významné rozdíly, od patologického po úspěšné stárnutí.

•Způsob, kterým lidé stárnou, není náhodný: lidé jsou aktivními činiteli svého vlastního procesu stárnutí a společnost podporuje, nebo dokonce určuje formy stárnutí.

•Plasticita, důležitá vlastnost našeho centrálního nervového systému, se uplatňuje po celý životní cyklus.

•Ačkoli se stárnutí považuje převážně za období ztrát a úpadku, mnohá vysvětlení přináší salutogenetický pohled zkoumající životní spokojenost, pozitivní emoce a optimální proces stárnutí.

1.1.1Historie psychologie stárnutí a stáří v českých zemích: obraz nejen v literatuře

Jindřiška Kotrlová

Historické kořeny oboru psychologie stárnutí a stáří sahají až k Janu Amosu Komenskému, který ve čtvrtém dílu spisu Obecná porada o nápravě věcí lidských v kapitole Vševýchova (Pampaedia) psal o celoživotním vzdělávání se a o přípravě na stáří, kde v části Škola stáří naznačil zásady dnešních oborů zabývajících se stárnutím a vedoucích až k univerzitám třetího věku, jak je dnes známe (Smitka, 2000). Zájem o otázky stárnutí v českých zemích lze zaznamenat už v roce 1843, kdy profesor Josef Hamerník oznámil sérii přednášek o „nemocech pokročilého věku s klinickými demonstracemi“ na Lékařské fakultě Univerzity Karlovy. Následoval jej pak profesor František Procházka s přednáškami o chorobách stáří od roku 1904 (Holmerová et al., 2007).

Moderní počátky oborů zaměřených na stárnutí a stáří v českých zemích lze spatřovat v aktivitách profesora Rudolfa Eiselta, který se od roku 1921 zabýval geriatrií (interdisciplinární obor zaměřený na zdravotní a funkční stav seniorů) a v roce 1926 založil Ústav pro nemoci stáří v Praze. Po roce 1929 se ústav přesunul do nově vzniklých Masarykových domovů (dnešní Fakultní Thomayerova nemocnice). Šlo o první geriatrické zařízení svého druhu na světě (Kubešová, 2006).

První témata psychologie stárnutí a stáří se objevují v ustavující se české klinické psychologii v 50. letech 20. století. Pravděpodobně první českou publikací k tématu je Psychologie stáří autorů psychiatra Vladimíra Vondráčka a psychologa Jana Srnce z roku 1959. Vladimír Vondráček pak publikuje studii Medicínské a psychologické aspekty zaměstnávání starých osob v roce 1960.

V roce 1966 vydává Zdeněk Hrůza publikaci Věda o stárnutí, v níž představuje tehdejší poznatky v průsečíku gerontologie a psychologie popularizující formou. Výzkumný ústav sociálního zabezpečení v Praze vydává v roce 1969 práci Miloše Prchlíka s názvem Úvod do normální psychologické gerontologie: psychologická problematika starých občanů. Druhá část pak vychází v roce 1971.

V 70. letech vychází několik učebních textů, např. Psychologie dospělosti a stáří od Josefa Viewegha (1970) nebo opakovaně vydávaná Psychologie stárnutí a stáří od Josefa Švancary (1979). Významnou publikací je 4. díl Příhodovy (1974) Ontogeneze lidské psychiky nazvaný Vývoj člověka v druhé polovině života, kde autor zejména v druhé části Senium v osmi kapitolách rozebírá psychologické aspekty stárnutí, tvořivost, sociopsychické vztahy, přítomnost bolesti a poslední věci člověka.

V 90. letech 20. století se dostávají veřejnosti publikovaná díla již bez cenzury, např. Helena Haškovcová vydává čtyřsetstránkovou monografii Fenomén stáří (1990), v Praktické gerontologii publikuje kapitolu Psychologie starého člověka (1991). Neméně významnou publikací v oblasti vývojové psychologie je Cesta životem Pavla Říčana, vydaná poprvé v roce 1990 (4. přepracované vydání je z roku 2021). V kapitolách 12–14 se autor zaobírá otázkami věku 50+ a svým odborně popularizačním stylem předkládá čtenáři přehled zásadních témat tohoto životního období. Objevují se také publikace specificky zaměřené, např. kapitola Jana Srnce (1994) o gerontopsychologické diagnostice nebo studie v České kinantropologii Pohyb a způsob života ve stáří: skupinový rozhovor se členy Seniorklubu FTVS UK autorů Miroslava Štilce a Jana Hendla (1998).

V 90. letech mají své počátky také mezioborová odborná setkání, kde jedním z témat je psychologie stárnutí a stáří. Např. první konference komunitní péče o staré občany se konala v říjnu 1995 v Praze. Česká alzheimerovská společnost pořádá od roku 1998 Pražské gerontologické dny. Gerontologické dny mají svou tradici také v Ostravě a v Českých Budějovicích.

Oproti gerontologii, která se etabluje jako vědecký obor s výukou na lékařských fakultách a s odborným zázemím vědecké společnosti v České lékařské společnosti JEP, zůstávají psychologové se zájmem o problematiku stárnutí a stáří po roce 1989 poněkud osamoceni. Téma psychologických aspektů stárnutí a stáří je však opakovaně zpracováváno publikačně i formou přednášek na konferencích.

Další v řadě významných českých monografií je dílo Marie Vágnerové Vývojová psychologie II: dospělost, stáří (2007), kde se autorka rozsáhle věnuje období raného stáří (60–75 let) a dále období pravého stáří (75+). V roce 2010 publikuje Běla Hátlová Psychologii seniorského věku. Věnuje se zde mj. tématu pohybu ve stáří a psychomotorické terapii při onemocnění demencí. Dalšími studijními texty jsou Gerontopsychologie: studijní texty pro kombinované studium Naděždy Špatenkové (2009), Kapitoly z psychologie stáří pro studenty sociální práce Aleny Vosečkové (2014) a kapitola Stáří Marie Vašutové v monografii Základy biodromální psychologie (2010). V roce 2011 přichází Jaro Křivohlavý se svou novou monografií Stárnutí z pohledu pozitivní psychologie: Možnosti, které čekají. Dotýká se zde podstatných otázek psychologie stárnutí a stáří čtivou a srozumitelnou formou.

Hana Ptáčková et al. vydávají v roce 2012 kolektivní monografii Psychosociální adaptace ve stáří a nemoci. Mj. se zde zabývají kvalitou života seniorů a standardizovanými metodami na měření psychosociální adaptace.

Koncem roku 2010 založila Hana Štěpánková Georgi spolu s Evou Jarolímovou a Josefem Vaško pracovní skupinu pro geropsychologii při Českomoravské psychologické společnosti, pozdější sekci geropsychologie. Termín geropsychologie – psychologie stárnutí a stáří – tedy zavádí do českého prostředí jako nový. Na prvním semináři pracovní skupiny v roce 2011 proslovil Jan Srnec přednášku na téma Dimenze času v gerontopsychologii a Jaro Křivohlavý nabídl téma Naučený optimismus ve stáří. Sekce zorganizovala již na 34 seminářů (k prosinci 2023). Členové sekce se podílejí od roku 2013 na výuce výběrového předmětu Základy geropsychologie na Katedře psychologie Filozofické fakulty Univerzity Karlovy. Od roku 2012 organizuje Hana Georgi se svými spolupracovníky a příznivci každé dva roky multioborovou konferenci Stárnutí, na níž vystupují odborníci zabývající se aspekty stárnutí a stáří v nejrůznějších oblastech.

Psychologii stárnutí a stáří lze vystopovat i v některých dílech české prózy. Psycholog Václav Smitka (1935–2013) působil téměř 30 let v Psychiatrické léčebně v pražských Bohnicích. Vedle klinické práce také psal a přednášel na konferencích. Jeho Archeologie lidských životů z roku 1997 je koláží kazuistických příběhů, básní a úvah z geriatrie. Na ni volně navazuje více autobiografická Archeologie lidských životů II a Eseje o člověku z roku 2009, s předmluvou Jiřiny Šiklové. V roce 2003 autor rekapituluje v časopise Praktický lékař své 30leté působení na geriatrii (Smitka, 2003). Středoškolský pedagog a publicista Miloš Hoznauer nazval svou knihu úvah Stařec na čekané (2016). Je stále duševně činorodým mužem, zamýšlejícím se nad procesy stáří. Metuzalém byl název šestnáctidílného pořadu o stárnutí a stáří vysílaného Českou televizí v roce 2012. Scénář byl posléze převeden do knižní podoby, kde František Koukolík (2014) vypráví o čase, biologii a medicíně, ale také o smrti, lásce, tvořivosti, štěstí a moudrosti.

Podíváme-li se do databáze Medvik Národní lékařské knihovny, zjistíme, že s využitím klíčového slova „stárnutí“ (psychologie) počet českých převážně odborných publikací vzroste ze 2 (1945–1968) na 17 (1990–1999), avšak nejvyšší skok se odehraje v období 2000–2009, kdy nalézáme na 56 publikací takto indexovaných. Další možnou kategorií je vyhledání v posledních 10 letech (tedy 2003–2023) se získaným počtem 54 prací. Co z toho lze usuzovat? Jeví se, že otázky stárnutí a stáří již zdaleka nejsou uzavřeny v lékařskopsychologické oblasti, ale zasahují do stále více oborů – neuropsychologie, sociální psychologie, komunitní psychologie, psychologie zdraví, pedagogická psychologie, psychoterapie, pozitivní psychologie atp.

1.2Stárnutí a stáří z pohledu demografie

Eva Dragomirecká

Prodloužení života je úspěchem lidského druhu a lidské civilizace. Směřujeme k němu posledních sto let snížením úmrtnosti ve všech věkových skupinách, v posledních padesáti letech pak výrazným snížením úmrtnosti ve vyšším věku. Důsledkem těchto procesů je, že žijeme v době velkých změn věkového složení populace, které nazýváme demografickým stárnutím.

1.2.1Demografické stáří

Stárnutí populace je jev, kdy v populaci absolutně i relativně narůstá počet starších osob. Konkrétně se za ukazatel demografického stáří považuje podíl obyvatel ve věku 65 a více let (65+). Země jsou demograficky mladé, pokud je v populaci méně než 4 % lidí ve věku 65+, demograficky zralé, pokud lidé ve věku 65+ tvoří 4 až 7 %, a demograficky staré, pokud je jejich podíl vyšší než 7 % (Zavázalová, 2001).

Stárnutí populace má dvě složky: stárnutí zdola označuje snížení porodnosti, které vede k nižšímu zastoupení mladých lidí v populaci, a stárnutí shora, tj. snižování úmrtnosti ve všech věkových skupinách, jež vede k nárůstu starších lidí v populaci. Změna věkové struktury obyvatelstva je výsledkem růstu životní úrovně, zlepšení hygieny a výživy a pokroků moderního lékařství v relativně nedávné době. Výrazné snížení úmrtnosti ve všech věkových skupinách přinesla úspěšná léčba infekčních onemocnění po 2. světové válce. Demografického stáří (podíl osob ve věku 65+ vyšší než 7 %) tehdy dosáhlo obyvatelstvo evropských států, severní Ameriky, Austrálie a Nového Zélandu. V současné době je demograficky mladá pouze populace subsaharské Afriky. V zemích Evropské unie tvoří lidé ve věku 65+ pětinu populace a podle odhadů budou v polovině 21. století tvořit 30 % populace (PRB, 2018).

Dále budeme prezentovat klíčové ukazatele demografického stárnutí české populace, které jsou důležité pro pochopení komplexní podoby procesu demografického stárnutí.

Střední délka života (průměrná naděje dožití) při narození

Proces populačního stárnutí je zesílen prodlužováním průměrné délky lidského života. Vývoj střední délky života mužů a žen za posledních sto let na území České republiky ukazuje obr. 1.1.

Obr. 1.1 Střední délka života v ČR (ČSR) v letech 1920–2022

Zdroj: ČSÚ, 2024, 9. ledna

Za dobu samostatné existence Československa (České republiky) se střední délka života prodloužila zhruba o třicet let. Po výrazném nárůstu v poválečném období, který lze přisoudit ve značné míře dostupnosti antibiotik, došlo u nás v letech 1960–1990 ke stagnaci vývoje střední délky života, která u žen vzrostla o pouhé dva roky (ze 73,4 let v roce 1960 na 75,4 v roce 1990) a u mužů se vůbec nezvýšila (67,9 v roce 1960 a 67,5 v roce 1990). Československo zaostávalo za zeměmi západní Evropy, což se projevovalo i v úmrtnosti na civilizační nemoci. Po roce 1990 došlo díky dostupnosti léků a moderních postupů při léčbě oběhových onemocnění k výraznému snížení úmrtnosti a zvyšování střední délky života až do roku 2019, kdy dosáhla 76,3 let pro muže (o 8,8 let více než v roce 1990) a 82,1 u žen (o 6,7 let více než v roce 1990). Pro srovnání: průměrná střední délka života v zemích EU činila v roce 2019 78,5 let pro muže a 84 let pro ženy. Přes působivý nárůst střední délky života po roce 1990 je zjevné, že jsme 40 let stagnace dosud nedohnali, neboť předpokládaná doba dožití v ČR byla v roce 2019 nižší než ve všech západních evropských zemích. V rámci zemí střední a východní Evropy dosahovalo příznivějších hodnot, tj. delší doby dožití u mužů i u žen, jen Slovinsko a u žen ještě Estonsko (Eurostat, 2023a).

V letech 2020–2021 nastal v ČR vzhledem k pandemii COVID-19 pokles zhruba o dva roky. V roce 2022 se střední délka života vrátila k předpandemickým hodnotám a činila 76,1 let u mužů a 82 let u žen. Střední varianta projekce obyvatel ČR pro období 2023–2100 odhaduje střední délku života pro rok 2030 na 78,5 let u mužů a 84,1 let u žen; pro rok 2050 pak 82,2 u mužů a 87,1 u žen. Předpokládá se, že se rozdíl mezi dožitím mužů a žen, který v současnosti činí 6 let, bude postupně snižovat (ČSÚ, 2023a).

Ženy žijí déle než muži po celém světě a platí to i ve vysoce rozvinutých zemích OECD. Důvodem je vyšší pravděpodobnost zdravotně rizikového chování u mužů (kouření, konzumace alkoholu, nezdravá strava) a vyšší úmrtnost v důsledku násilných činů, nehod a sebevražd. Výše rozdílu mezi střední délkou života u mužů a u žen tedy vypovídá o kvalitě prevence rizikového chování v dané zemi. V rámci Evropy jsou tyto rozdíly nejvyšší v postsovětských republikách a Rusku (ženy žijí déle téměř o 10 let) a nejnižší, tj. méně než tři roky rozdílu ve střední délce života, v Norsku a na Islandu (OECD, 2023).

Plodnost

Stáří populace a její vývoj ovlivňuje ukazatel zvaný úhrnná plodnost, tj. průměrný počet dětí na jednu ženu ve fertilním věku. Za hraniční hodnotu potřebnou k zachování populace se považuje hodnota 2,1. Této hodnoty bylo naposledy v české populaci dosaženo v roce 1982. Po roce 1990 plodnost klesala až k historickému minimu 1,13 v roce 1999, což bylo způsobeno odkladem mateřství do vyššího věku. V roce 1990 byl průměrný věk matky prvního dítěte 22,5 let, v roce 2010 o pět let více. V roce 2021 dosahovala plodnost hodnoty 1,83 a byla druhá nejvyšší v Evropě (nejvyšší plodnost měla Francie – 1,84), ale v roce 2022 opět klesla (1,62) a pro další roky se počítá s plodností okolo 1,5, což přispívá jak ke stárnutí populace tím, že v ní ubývá dětí, tak i k celkovému snižování počtu obyvatel (Eurostat, 2023b).

Migrace

Migrace snižuje stárnutí populace a v evropských zemích přispívá k udržení počtu obyvatel. Do ČR přišlo v souvislosti s ruskou vojenskou agresí na Ukrajině v roce 2022 téměř 330 tisíc migrantů, což zvedlo počet obyvatel na poválečné maximum 10,8 milionu a snížilo – poprvé od 80. let – demografické stárnutí naší populace (ČSÚ, 2022). Migrace je nejobtížněji odhadnutelný proces. Ve střední variantě projekce obyvatel ČR, ze které v tomto textu vycházíme, se počítá s každoročním přírůstkem 35 tisíc migrantů, přesto se odhaduje, že se počet obyvatel sníží ze současných 10,87 milionu na 10,75 milionu v roce 2030 a 10,69 milionu v roce 2050 (ČSÚ, 2023a).

Podíl osob 65+

Uvádí se, že pokud přesáhne podíl osob ve věku 65+ 12 %, je třeba se zabývat systémem péče o staré občany v celostátním měřítku a při podílu vyšším než 14 % se stává péče o staré občany základním úkolem zdravotní a sociální politiky (Zavázalová, 2001). Česká republika přesáhla 12% podíl obyvatel ve věku 65+ v roce 1970 a 14 % v roce 2004. Nárůst počtu seniorů výrazně zrychlil na konci prvního desetiletí 21. století, když přes hranici 65 let věku začaly přecházet silné populační ročníky osob narozených ve 40. letech 20. století. V roce 2023 dosahoval podíl lidí 65+ v populaci 20,4 %.

Podle projekce obyvatel ČR do roku 2100 se bude podíl obyvatel ve věku 65+ nadále zvyšovat; v roce 2031 bude podle odhadu střední varianty vývoje obyvatelstva činit 22,3 % a v roce 2051 dosáhne 29 %. Výrazně se na něm bude podílet přesouvání populačně silných generací do seniorského věku, které probíhá jak v současnosti, kdy stárnou početné poválečné generace, tak od 40. let 21. století, kdy budou do seniorského věku přecházet lidé narození v polovině 70. let 20. století (ČSU, 2023a).

Složení obyvatelstva

Lze očekávat, že v dalších desetiletích početně poroste pouze věková skupina 65+, zatímco počet dětí a posléze i počet dospělých se bude v české populaci snižovat (ČSÚ, 2023a). V roce 2023 dosahoval podíl dětí ve věku 0 až 14 let 16,2 % (1 750,8 tisíce v absolutních číslech) a podle projekce nebude tento počet překonán a bude výrazně klesat, a to na 14 % v roce 2031 a 13,2 % v roce 2051.

Ukazatelem populačního stárnutí, který reflektuje počet dětské a seniorské vrstvy obyvatel, je tzv. index stáří. Udává počet obyvatel ve věku 65+ na 100 dětí (0–14 let) vynásobený stem. Pokud je tedy v populaci složka dětí do 14 let stejně početná jako osoby 65+, je hodnota indexu 100. Této hodnoty bylo v české populaci dosaženo v roce 2006. Pro srovnání – v polovině 80. let 20. století činil index stáří 50, tj. na 100 dětí ve věku 0–14 let připadalo 50 osob ve věku 65+. Index stáří se stále zvyšoval až do roku 2021; dočasný mírný pokles v roce 2022 z hodnoty 128 na 126 byl způsoben příchodem velkého množství žen a dětí prchajících před ruskou agresí na Ukrajině (ČSÚ, 2024).

Podíl dospělé populace ve věku 15 až 64 let byl v roce 2023 63,4 % (6 868,9 tisíce) a od konce 30. let se bude také snižovat v důsledku stárnutí početných ročníků narozených v 70. letech 20. století. Podle projekce bude podíl této složky populace činit 63,6 % v roce 2031 a 57,9 % v roce 2051. Nejvýraznější změny se však týkají věkové skupiny osob ve věku 65+, jejíž podíl v populaci se bude zvyšovat, jak jsme uvedli výše, a poroste také v absolutních číslech. V roce 2023 je v populaci 2 207,8 tisíce osob 65+, pro rok 2031 se odhaduje 2 399,7 tisíce osob 65+, tj. nárůst téměř o 200 tisíc, a v roce 2051 by měly být v české populaci více než tři miliony osob 65+ (3 096,8 tisíce).

Dalším novým jevem je změna věkové struktury v rámci populace 65+, tj. výrazný nárůst osob osmdesátiletých a devadesátiletých (viz obr. 1.2). Současný počet osob ve věku 80+, který v roce 2023 činil 466 tisíc osob, tj. 4,3 % z celkového počtu obyvatel, se má v roce 2031 podle projekce ČSÚ (2023a) zvýšit na 721 tisíc (6,7 % z celkové populace) a v roce 2051 dosáhnout více než dvojnásobného počtu, a to 966 tisíc (9 % z celkové populace). Impozantní je i předpokládaný nárůst osob 90+, jejichž počet by měl v polovině 21. století přesáhnout 200 tisíc.

Obr. 1.2 Projekce vývoje počtu osob 65+ podle věkových skupin (v tisících)

Zdroj: ČSÚ, 2023a

V příštích desetiletích tak lze očekávat nejen zvyšující se podíl seniorů (osob 65+) v populaci, ale především proměnu struktury seniorské populace s přibývajícím podílem osob vysokého věku. Důležitým úkolem pro celou společnost bude proto zabezpečit vhodnou zdravotní a sociální péči těm, kteří ji budou potřebovat, a vytvořit takové věk respektující podmínky, které budou podporovat zdraví, společenskou sounáležitost a využití pracovního a sociálního potenciálu lidí v průběhu celého života.

1.3Stárnoucí populace v číslech

Eva Dragomirecká

Výraznou charakteristikou starší populace je vyšší zastoupení žen, které s přibývajícím věkem roste: podle údajů za rok 2022 ve věkové skupině 65–69 let bylo 53 % žen, ve věkové skupině 80–84 let 63 % žen a ve věkové skupině 90–94 let již 73 % žen. Ženy jsou proto častěji ovdovělé než muži. V celé seniorské populaci 65+ je ovdovělých 12 % mužů a 41 % žen, s věkem se rozdíly mezi podílem ovdovělých mužů a žen zvyšují. U žen převažují vdovy nad ženami žijícími v manželství ve věku 76 let, u mužů dochází k převaze vdovců nad ženatými až ve věku 92 let (ČSÚ, 2023b).

Trendem posledních deseti let je výrazný nárůst sňatků ve věku 65+ u mužů i u žen, přičemž sňatky mužů této věkové skupiny jsou dvakrát četnější než sňatky žen. U žen se častěji jedná o manželství s věkově blízkým partnerem (věkový rozdíl do pěti let), muži uzavírají manželství s věkově blízkou partnerkou jen v třetině případů a u více než desetiny případů se jedná o věkový rozdíl vyšší než 20 let. Podobně jako v případě vstupu do manželství se muži také častěji rozvádějí, a to téměř dvakrát tak často než ženy. Statistiky uvádějí také počet dětí narozených otcům ve věku 65+; v roce 2022 to bylo 47 dětí (ČSÚ, 2023b).

Úmrtnost, která byla dříve četná jak ve vyšším věku, tak u novorozenců a malých dětí, je nyní soustředěna do věkové skupiny 65+. V roce 2022 došlo ke čtyřem z pěti úmrtí ve věku 65+, a to zejména po 75. roce věku. V covidových letech 2020–2021 se struktura úmrtnosti změnila: po oba roky zemřelo zhruba o 40 tisíc seniorů více než v roce 2019 (Němečková & Štyglerová, 2022) a toto zvýšení se týkalo zejména mladších seniorů (65–69 let). V současnosti se úmrtnost a z ní odvozená střední délka života vrací ke stavu před pandemií. Muži ve věku 65 let tak mají před sebou v průměru ještě 16 let života, ženy téměř 20 let (ČSÚ, 2023b).

Nejčastější příčinou úmrtí osob 65+ je chronická ischemická choroba srdeční (16 %), dále cévní nemoci mozku (7 %) a srdeční selhání (7 %). Mezi onemocnění, která způsobují více než 5 % úmrtí v populaci 65+, patří i v roce 2022 COVID-19 (6 %). Pro srovnání – v roce 2020 byl COVID-19 příčinou téměř 10 % úmrtí a v roce 2021 způsobil téměř čtvrtinu úmrtí ve věkové skupině 65+.

1.3.1Zdravotní stav

Z reakcí na demografické stárnutí se může zdát, že dlouhověkost je jak žádaným, tak obávaným cílem; u jedince vzbuzuje úzkost ze ztráty autonomie, u společnosti demografickou paniku, veřejně vyjadřované obavy z toho, že stárnutí populace ohrozí budoucí prosperitu a klesající počet ekonomicky aktivních lidí se nebude schopen adekvátně postarat o rostoucí počty nemocných či nemohoucích starých lidí. Tento pesimistický scénář se ve vyspělých zemích nenaplňuje. Dlouhodobé studie naznačují, že doba, po kterou mají lidé závažné zdravotní potíže (a náklady na léčbu), s celkovou délkou života nestoupá, nebo dokonce zjišťují, že lidé tráví větší dobu ve zdraví a kratší dobu se závažnými zdravotními problémy. Mezi evropskými zeměmi existují velké rozdíly jak ve střední délce života, tak v letech prožitých ve zdraví. Výrazné zvýšení střední délky života a ještě rychlejší prodloužení zdravých let života v ČR po roce 1993 považuje Kříž (2007) za příklad tzv. komprese morbidity, zkrácení doby prožité v nemoci a nemohoucnosti.

Jak již bylo uvedeno, v roce 2019 měli před sebou čeští muži ve věku 65 let v průměru více než 16 let života a stejně staré české ženy 20 let života. Můžeme se ptát, zda jsou před nimi roky nemoci a snížené soběstačnosti, nebo i roky dobrého zdraví. Zajímá nás také, jak se zdravotní stav seniorů liší mezi státy Evropské unie. Případné rozdíly totiž ukazují na to, že nemocnost ve stáří není jen důsledkem přirozených biologických procesů, ale závisí také na socioekonomické úrovni a kvalitě zdravotní péče, a lze ji tedy ovlivnit. Co se týče střední délky života ve věku 65 let, očekávaný počet let činil v průměru pro země EU 18,3 let pro muže a 21,8 pro ženy, a pozorujeme tedy podobné rozdíly, jako jsme popsali u střední délky života při narození. Čeští pětašedesátiletí muži měli před sebou méně let života než muži žijící v západoevropských zemích, ale více než muži ve východoevropských zemích, s výjimkou Slovinska. Také české pětašedesátileté ženy měly před sebou méně let života než v západoevropských zemích, ve Slovinsku, Estonsku a Polsku (Eurostat, 2023c).

Délka života ve zdraví je indikátor udávající počet let, které člověk prožije bez omezení způsobeného zdravotními potížemi. Podkladem je otázka na dlouhodobé omezení aktivit (GALI) v dotazníkovém šetření EU-SILC.1 Znění otázky je následující: Byl/a jste v minulých šesti měsících omezen/a ve svých každodenních aktivitách zdravotním problémem? Ano, silně omezen/a; ano, omezen/a; ne, neomezen/a.

Zdravé roky života a roky života prožitého s omezením v důsledku zdravotních potíží pro rok 2019 ukazuje obr. 1.3.

Obr. 1.3 Očekávaná délka života ve věku 65 a zdravá délka života v zemích OECD v roce 2019

Zdroj: OECD, 2021

Autoři obrázku (OECD, 2021) sice upozorňují, že data vycházejí ze subjektivní výpovědi respondentů a mohou být ovlivněna různou formulací otázky, případně kulturními faktory, zjištěná délka zdravého života přesto dobře odráží rozdíly ve výskytu zdravotně rizikového chování v jednotlivých evropských zemích. Zvláště patrné je to u mužů. Mezi země s nejdelší zdravou délkou života patří Švédsko, Irsko, Norsko, Island, Německo a Španělsko, nejméně let ve zdraví prožijí obyvatelé Lotyšska, Slovenska, Litvy, Estonska, Portugalska a Maďarska. Z přehledu výskytu rizikového chování (OECD, 2023) vyplývá, že nejméně v Evropě kouří obyvatelé Islandu, Norska a Švédska, nejvíce Francouzi, Maďaři, Řekové, Lotyši a Slováci. Nejmenší spotřebu alkoholu mají Řekové, Islanďané, Norové, Švédi a Italové, nejvyšší obyvatelé Lotyšska, Litvy, České republiky, Bulharska a Estonska. Zelenina se nejvíce konzumuje v Irsku, Norsku, Švédsku, Francii a Itálii, nejméně v Rumunsku, Lotyšsku, Nizozemsku, Portugalsku a České republice. Nejnižší výskyt obezity má Itálie, Francie, Španělsko, Švédsko, Norsko a Belgie, nejvyšší Maďarsko a Finsko a se zahrnutím lidí s nadváhou také Rumunsko, Česká republika, Slovensko a Řecko. V posledních 20 letech nejvíce snížilo mortalitu způsobenou znečištěným životním prostředím Norsko, Švédsko, Estonsko, Irsko a Finsko, k nejmenšímu zlepšení došlo v Rumunsku, Polsku, Litvě a Řecku (OECD, 2023).

Uvedené údaje dovolují mírný optimismus v tom smyslu, že je možné si ve vyšším věku udržet soběstačnost a prožít mnoho let v relativním zdraví, byť údaje pro českou populaci je třeba chápat spíše jako úkol než jako úspěch. Data nám ukazují i cesty vedoucí k prodloužení života ve zdraví, ať už se jedná o včasnou léčbu civilizačních nemocí, prevenci zdravotně rizikových jevů, propagaci zdravého životního stylu, nebo ochranu životního prostředí. Celkově jsou data nejvyspělejších zemí světa argumentem proti generalizující představě, že stáří je nemocné. V další části se podíváme na další podobnou generalizaci, a to že stáří je chudé.

1.3.2Finanční situace

V roce 2022 pobíralo 1 415 tisíc žen (25,6 % z celkového počtu žen) a 952 tisíc mužů (17,9 % z celkového počtu mužů) starobní důchod, celkem tedy pobíralo starobní důchod 2 367 tisíc obyvatel ČR (21,8 %), z toho ve více než čtvrtině případů se jednalo o předčasně přiznaný starobní důchod. V roce 2022 tvořily předčasné důchody 43 % všech nově přiznaných důchodů, což byl důsledek valorizací důchodů, které zvýhodnily možnost požádat o předčasný důchod. Jen 0,4 % osob dosahujících důchodového věku využilo možnosti odejít do důchodu později a zvýšit si takto procentní výměru důchodu. Ženy pobíraly starobní důchod v průměru 28,6 let, muži 19,3 let (ČSÚ, 2023b). Pokud to vztáhneme na střední délku života při narození, stráví ženy v období důchodu více než třetinu života, muži čtvrtinu života.

Starobní důchod činil na konci roku 2022 v průměru přes 18 tisíc Kč, což bylo 42 % průměrné hrubé mzdy. Průměrný důchod žen je o více než 3 tisíce Kč nižší než průměrný důchod mužů, přičemž 45 % žen pobíralo důchod do 16 tisíc Kč (oproti 14 % mužů) a pouze 5 % žen pobíralo důchod nad 22 tisíc Kč (oproti 23 % mužů). Tyto údaje se týkají pouze starobního důchodu: více než třetina žen však současně pobírá i vdovský důchod, a jejich příjem je tedy vyšší (ČSÚ, 2023b).

Znalost průměrné výše starobního důchodu, vycházející z údajů České správy sociálního zabezpečení, nepostačuje k celkovému odhadu životní úrovně seniorské populace. Český statistický úřad (ČSÚ, 2023b; ČSÚ, 2023c) proto doplňuje tato data výběrovými šetřeními s cílem odhadnout finanční a materiální zabezpečení domácností, zejména ohrožení domácností chudobou. Příjmová chudoba domácnosti znamená, že domácnost disponuje příjmy nižšími než stanovaná hranice (60 % mediánového příjmu domácností s ohledem na velikost a složení domácnosti). Nejvyšší podíl osob ohrožených chudobou je mezi nezaměstnanými (49 %), lidmi ve věku 65+ žijícími v jednočlenných domácnostech (37,8 %) a mezi rodiči samoživiteli (30,8 %). Celkově je ve věkové skupině 65+ ohroženo příjmovou chudobou 16 % osob. Jedná se především o samostatně žijící osoby, protože příjmová chudoba u osob žijících ve dvoučlenných domácnostech, kde je alespoň jedna osoba ve věku 65+, dosahuje jen 4,1 %. K odhadu chudoby slouží také míra materiální a sociální deprivace. Tento ukazatel vyjadřuje, zda si domácnosti mohou dovolit určité výdaje, jako je např. týdenní dovolená pro všechny členy domácnosti, dostatečné vytápění, neočekávaný výdaj přesahující 13 tisíc Kč, nákup nového nábytku apod. Mezi nejvíce deprivované skupiny patří samoživitelky s dětmi i senioři žijící v jednočlenných domácnostech. Pro srovnání – 8,8 % osob ve věku 65+ žijících v jednočlenné domácnosti uvádělo materiální a sociální deprivaci, zatímco ve dvoučlenných seniorských domácnostech (jedna nebo obě osoby ve věku 65+) to bylo jen 2,9 %, méně než u celé populace, kde míra materiální a sociální deprivace činila v roce 2022 4,8 % (ČSÚ, 2023b).

Důležité je také, za co lidé ve věku 65+ své příjmy vydávají. I v této oblasti jsou velké rozdíly mezi jednočlennými a dvoučlennými domácnostmi seniorů. V jednočlenných domácnostech připadá na náklady na bydlení třetina (35 %) rozpočtu, ve dvoučlenných domácnostech je to čtvrtina (27 %). Druhou nejpočetnější kategorií výdajů jsou potraviny: v jednočlenných i dvoučlenných domácnostech za ně senioři vydají okolo 21–24 % celkových výdajů. Vysoké náklady na bydlení mají zejména jednočlenné domácnosti bydlící v nájmu, a to bez rozdílu věku, a samoživitelky s dětmi (ČSÚ, 2023b).

Čísla vyvracejí mýtus, že jsou všichni senioři chudí. Upozorňují však na vyšší riziko chudoby u seniorů jednočlenných domácností, zvláště žen, které mají v důsledku celoživotně nižších příjmů také častěji nízké starobní důchody.

1.3.3Zaměstnanost

Finanční zabezpečení seniorů je významně ovlivněno tím, zda jsou ekonomicky aktivní i po dosažení důchodového věku. Jedním ze způsobů, jak umožnit osobám v důchodovém věku pracovat, pokud si to přejí, je flexibilní penzijní systém, který umožňuje kombinovat pobírání důchodu s prací. V ČR je možný souběh výplaty starobního důchodu s libovolným typem a rozsahem výdělečné činnosti od roku 2010. V roce 2024 vzniká mužům a bezdětným ženám za podmínky získání potřebné doby pojištění nárok na starobní důchod v 64 letech a 2 měsících.

Následující údaje Českého statistického úřadu se vztahují k populaci 60+. Ve zprávě ČSÚ (2023b) se konstatuje, že zaměstnanost osob 60+ vzrostla z 12,4 % v r. 2013 na 18,6 % v r. 2023, což samozřejmě souvisí i se zvyšováním věku odchodu do důchodu. Na druhé straně se výrazně zvyšuje počet těch, kteří využívají možnost předčasného důchodu, který neumožňuje souběh se zaměstnáním. Zatímco ještě v roce 2010 představovali příjemci předčasných důchodů 19 % ze všech příjemců plných starobních důchodů, v roce 2021 to bylo již 28 % (ČSÚ, 2022). Rozhodování o předčasném odchodu do důchodu může být do určité míry ovlivněno i aktuálně nastavenými pravidly, např. na konci roku 2022 bylo vzhledem k plánovaným valorizacím výhodnější požádat o předčasný důchod než čekat několik měsíců na termín řádného důchodu. Autoři analýzy faktorů odchodu do předčasného důchodu (Šlapák et al., 2017) jmenují tři hlavní skupiny důvodů, a to individuální charakteristiky (zdravotní stav, materiální zabezpečení, spokojenost s výší očekávaného důchodu), faktory související s rodinou (např. péče o vnoučata nebo závislého partnera, pomoc v rodinném podnikání) a pracovní důvody (předsudky vůči osobám vyššího věku, stres, špatné vztahy v práci). V dotazníkovém šetření žadatelé uváděli jako nejčastější důvod zdravotní stav. Celkem 40 % žadatelů bylo nezaměstnaných, nadprůměrně byly zastoupeny osoby s nižším vzděláním. Důležité bylo zjištění, že polovina žadatelů o předčasný důchod jednala pod tlakem okolností (např. nezaměstnanosti) a považovala toto řešení za nevýhodné. Autoři shrnují, že rozhodování o předčasném důchodu závisí nejen na finanční výhodnosti a fyzickém zdraví, ale také na problémech v práci či možnosti si upravit pracovní podmínky, jako je zkrácení úvazku či úprava náplně práce (Šlapák et al., 2017).

V roce 2023 pracovalo 23,9 % mužů a 14,8 % žen ve věku 60+. Zaměstnanost závisela na regionu. Nejvyšší byla v Praze, kde pracoval takřka každý třetí muž (32,2 %) a téměř každá čtvrtá žena (22,3 %) této věkové skupiny. Další charakteristiky naznačují, že zaměstnaní senioři jsou nadprůměrně zastoupeni ve vysoce kvalifikovaných profesích jako řídící pracovníci a specialisté a podprůměrně v pohostinství a odvětvích náročných na fyzickou práci. Relativně vyšší zastoupení mají také v zemědělství, lesnictví a rybářství, zde ale jejich zastoupení klesá. Rozložení typu „U“2 se projevilo i ve výši mzdy (mzdy řídících pracovníků a specialistů versus mzdy pomocných a nekvalifikovaných pracovníků) a ve vzdělání zaměstnaných seniorů (vyšší počet vysokoškoláků a vyšší zastoupení osob s nedokončeným vzděláním v porovnání s celou populací). Zdá se, že v pracovní kariéře pokračují jednak lidé v řídících a expertních pozicích, jednak ti, kteří mají v důsledku nízké kvalifikace nedostačující důchody nebo na ně vůbec nezískali nárok (ČSÚ, 2022).

Statistické údaje naznačují, že se přechod do důchodu rozvolnil a individualizoval. Bačová (2023) uvádí, že donedávna se důchod a stáří ztotožňovaly a legislativní norma jednorázového odchodu do důchodu přispívala k představě „důchodců“ jako homogenní skupiny definované jen svou ekonomickou neaktivitou. V současnosti však má člověk větší možnost uskutečnit svůj vlastní koncept důchodu, ať už se to týká fáze pracovního života, aktivit, nebo způsobu přechodu. Studie ukazují, že lidé chtějí mít nad důchodem kontrolu a v některých zemích mají značnou svobodu uplatnit více způsobů odchodu do důchodu (Bačová, 2023). Jako v jiných oblastech je i zde diferencovanost starší populace silným argumentem proti jednomu řešení závaznému pro všechny.

2.Stárnutí zpohledu vývojové psychologie

2.1Vývojová hlediska ve stáří

Eva Jarolímová

„Abychom plně dozráli, musíme vživotě rozeznávat své úzkosti aumět čelit strachu, přijímat život ismrt, stát se jedinečnými bytostmi apečovat ovztahy sdruhými lidmi.“

Otto Rank, 1936

Přestože lze stárnutí přesně definovat zbiologického hlediska, je zjiného pohledu také sociální apsychologickou konstrukcí. To, jak vnímáme stáří, se liší vjednotlivých kulturách ahistorických obdobích. Hlavní hodnota teorie vsociálních ahumanitních vědách spočívá vtom, že poskytuje nové způsoby uvažování olidském životě, oněmž si možná předčasně myslíme, že mu již rozumíme. Samozřejmě že oživotě víme mnoho už jen tím, že jsme jeho součástí, ale stále potřebujeme nové poznatky, které nám ukazují další možnosti. Stárnutí je samo osobě nejednoznačný pojem. Přísně vzato se vztahuje na kumulaci času, který člověk prožije. Často se však používá ve významu úpadku, jako když mluvíme ostroji, který stárne, nebo obiologických procesech zhoršování funkcí.

Psychologické stárnutí je něco jiného. Procesy úbytku apřírůstku probíhají po celý životní cyklus. To platí rovněž pro stárnutí. Pokud na nás ztráty vpozdějším věku působí více než zisky, může to být proto, že vzápadním světě ztráty přeceňujeme azisky dostatečně nehodnotíme. Jiné kultury lépe oceňují duchovní rozvoj, který ve skutečnosti pomáhá kompenzovat tělesný úpadek či změnu sociálních rolí akompetencí. Vpsychologii jsou známy klasické vývojové popisy stárnutí, jejichž autory jsou psychodynamičtí teoretici, zejména pak psychosociální model po sobě jdoucích životních úkolů Erika H. Eriksona, dále pak vsoučasnosti vlivné teorie založené na systematickém pozorování, včetně teorie socioemocionální selektivity (SES) Laury Carstensen (viz kapitoly 3.4.5 a4.1.3), anovější vývojové hypotézy, jako je teorie gerotranscendence Larse Tornstama (Tornstam, 2011). Některé ztěchto teorií je možné považovat za normativní popis průměrných trendů svěkem, jiné, jako je teorie gerotranscendence, za ideální modely vývoje astárnutí dospělých, které poskytují popis toho, co je vpokročilém věku možné ataké žádoucí. Stárnutí je výsledkem nejen nevyhnutelných biologických apsychologických procesů, ato dokonce nejen konkrétní životní historie jednotlivce, ale také postojů, očekávání, předsudků aideálů společností akultur, vnichž se lidé vyvíjejí astárnou.

2.1.1Psychodynamické hledisko apsychosociální teorie vývoje

Moderní psychologické teorie ovývoji člověka vznikly ve střední Evropě koncem 19. století. Sigmund Freud (1856–1939) způsobil revoluci vmyšlení olidském chování tím, že navrhl dynamický model lidské motivace aotevřel zájem omnohem širší oblasti psychologie, než je pouze kognitivní výkonnost. Zdůraznil, že lidé nejednají vždy racionálně ani si nutně neuvědomují základy svého jednání.

Freud ajeho bezprostřední následovníci nebyli přísně vzato psychologové, ale kliničtí lékaři zabývající se léčbou lidí sduševními potížemi. Během krátké doby na přelomu století vytvořili množství myšlenek olidské motivaci, často protichůdných aširokého záběru. Freud sám se procesy lidského stárnutí nijak podrobně nezabýval ajeho popis vývojových stadií se omezuje na velmi raná období života. Jeho někdejší kolega Carl Gustav Jung (1875–1961), který se od Freuda odtrhl azaložil konkurenční školu psychoanalýzy, však přikládal mnohem větší význam tomu, co nazýval druhou polovinou života.

2.1.2Proces individuace anávrat kbytostnému Já

Střední věk dle C. G. Junga představoval zásadní zlom, kdy se jedinci otevírají možnostem nového vývoje. Ty se netýkaly ani tak zapojení do vnějšího světa, jako spíše vnitřních procesů, které označoval termínem „individuace“. Člověk mohl dosáhnout nové osobnostní rovnováhy, například muž mohl přijmout své „ženské“ i„mužské“ aspekty. Dle názoru představitele analytické psychologie C. G. Junga je třeba toto chápat jako výsledek procesu individuace, jehož vrcholem je dospět kbytostnému Já. Proces individuace se odehrává především ve druhé polovině lidského života, kdy vnější úspěchy azisky ztrácejí na svém významu. Individuace je procesem diferenciace arozvoje jednotlivých charakteristik, vjehož průběhu by mělo dojít kharmonizaci aintegraci všech složek osobnosti, tedy vědomí inevědomí, anima ianimy (rozumu acitu), dochází kpřijetí odvrácené části osobnosti, kterou představuje archetyp Stínu, tj. méně žádoucí vlastnosti jedince. Nakonec by měl dosáhnout spojení duchovního amateriálního principu představovaného archetypy Moudrého starce iVelké matky, které představují moudrost asílu, jichž může ve stáří dosáhnout. Starší člověk se tak definitivně vnitřně vyvazuje ize symbolického vlivu svých rodičů. (Celkově jde oproces odpoutávání zrůzných vazeb aharmonizaci komplementárních principů.) Pokud člověk dosáhne této úrovně, nalézá své bytostné Já, které spojuje vědomí snevědomím. Nachází vsobě vnitřní rovnováhu azískává odstup od problémů, které jej dříve trápily (Jung, 1994; Jung, 1995; Vágnerová, 2007). Jung kladl velký důraz na hodnotu symbolických anáboženských zkušeností při vytváření stavu harmonie mezi jedincem aokolním světem adůkazy pro své teorie čerpal zrozsáhlých znalostí jiných kultur aspolečností.

Americký humanista Carl Ransom Rogers (1902–1987) dospěl kpoznání, že nejvyšším cílem lidského bytí je přijetí sebe takového, jaký jsem, být sám sebou (Rogers, 2014). Další pohled na stáří vnesl jeden zFreudových spolupracovníků, Alfred Adler (1870–1937), který také začal zdůrazňovat různé aspekty lidské motivace (Adler, 1927). Nesouhlasil sFreudovým důrazem na prvořadou důležitost sexuality amísto toho navrhl, že hlavní motivační silou vživotě všech lidí je pocit méněcennosti. Zvláštní význam Adlerovy teorie pro psychogerontologii spočívá vuvědomění, že pocity méněcennosti aztráty sebeúcty se mohou vpozdějším životě znovu stát hlavními problémy vdůsledku změny postavení spojené sodchodem ze zaměstnání, zármutkem, tělesným úpadkem aztrátou schopností. Zároveň se zmenšují možnosti rozvoje nových blízkých přátelství kudržení identity asebeúcty. Vadlerovských termínech lze strnulé, předpojaté aodmítavé postoje starších lidí považovat za důsledek strachu ze srovnání smladšími lidmi. Perspektiva adlerovského přístupu kterapii byla vpodstatě konstruktivní. Pocity méněcennosti aneurotický životní styl lze překonat tím, že se jednotlivci pomůže rozvinout širší zájem odruhé, včetně mladší generace, aznovu si vypěstovat pocit sounáležitosti (Adler, 1927).

2.1.3Integrita, nebo zoufalství

Stejně jako Jung či Adler se německý neopsychoanalytik Erik Homburger Erikson (1902–1994) primárně nezaměřoval na stáří jako takové, ale tvrdil, že všechna vývojová stadia, včetně raného života, nelze studovat bez ohledu na celou délku života. Jedním zjeho hlavních přínosů pro vývojovou psychologii bylo poznání, že vývoj dítěte je třeba chápat vkontextu jeho konkrétního sociálního prostředí, které obývají dospělí potýkající se svlastními vývojovými úkoly. Ve své knize Dětství aspolečnost (Erikson, 1963) poskytl velmi vlivný rámec pro studium celoživotního vývoje, který popsal vpodobě řady psychosociálních úkolů, jež je třeba splnit. VEriksonově teorii jsou vývojová stadia pojata jako hierarchicky uspořádaná, přičemž další stadia předpokládají vývoj stadia předchozího. Ale ikdyž další stadium navazuje na předchozí, nenahrazuje toto dřívější stadium. Když se tedy vývoj člověka vprůběhu životního cyklu završí ve stáří, představuje toto stadium souhrn všech předchozích stadií včetně psychologických silných (nebo slabých) stránek, které člověk získal. Vprůběhu života se vývojové fáze spojují avytvářejí celek (Erikson, 2015).

Vprůběhu celoživotního vývoje čeká člověka ve stáří poslední úkol – tím je podle Eriksona (1996) získání integrity ega atím překonání pocitů zoufalství. Vpřípadě úspěšné integrity Já mluvíme ozdárném uchopení celoživotního procesu sohledem zpět sdůvěrou vto, co se událo. Vtakovém případě člověka přemáhá víra vsebe sama asounáležitost sběhem věcí.

Na symbolické úrovni bychom mohli pohled integrovaného starce vyjádřit spokojeným ohlédnutím se za onou pomyslnou červenou nití, kterou mu sudičky určily. Nyní už chápe, že to nemohlo být jinak, ale právě jedině takto. Začátek, průběh ahlavně smířlivý konec, tedy smrt, se neodvratně blíží asenior váží životní skutky. Vpojetí „integrity Já“ dle Eriksona samotná smrt „ztrácí svůj osten“. Oproti tomu však stojí jedinec, který nebyl schopen dostatečně rozvinout (integrovat) své Já. Smrt je pro takového jedince spíše obavou. Konec života se ohlašuje strachem aobavami. Mohou se objevit pocity nenaplnění, nesmyslnosti atouhy prožít život jinak, jiným způsobem (Erikson, 1996). Podle Vágnerové (2007) až 80 % seniorů ve věku 80+ je smířeno svlastním životem, tedy na pólu integrity.

Celistvost se dostává na první místo, když už člověk splnil svoje poslání, jako pravdivost ksobě samému, která člověku umožňuje poznat, oč vlastně vcelém našem životě šlo. Podle Říčana (2014) toto zaujetí pro pravdu může připomínat adolescenci, avšak nyní je mnohem zralejší, zkušenější aschopnější, je více sebekritické. Starší, moudří lidé často říkají: „Prožil jsem dobré izlé, udělal jsem hodně hloupostí, ale kdybych měl žít svůj život znovu, nechtěl bych, aby byl jiný.“ Nejde ovšem osmíření, kjakému by bylo možné dojít lacinou rezignací po životě, vněmž člověk pro nic nepracoval, ničím se nenadchl, viděl jen sebe. Jak by bylo možné přijmout příběh, vněmž nebyla důvěra ani řád, vněmž nebyla vytvořena identita askutečná intimita, který nebyl naplněn generativitou (Říčan, 2014)? Jde odomov, omísto, kam člověk patří, kam vždycky patřil. Nejde však jen onejbližší lidi. Kcelistvosti života patří idomov vnárodě, kultuře, ve které žijeme. Integritu lze chápat rovněž jako životní filozofii, moudrost, kníž se člověk dopracoval celoživotní zkušeností apřemýšlením.

Zoufalství je stále ještě projevem života, je to něco – na rozdíl od lhostejnosti nebo spokojeného vegetování člověka, který nepochopil vůbec nic. Polarita integrity azoufalství představuje dvojí vyústění, dva různé konce životní cesty. Ztráty stáří nutí člověka, aby svou integritu hájil proti pocitům beznaděje azoufalství, které důvěrně zná akteré musí čas od času překonávat. Senior může udržet integritu, vrchol svého životního růstu až do pozdního věku, pokud nedojde krozvoji hluboké demence, která je spojena se změnami osobnosti aduševním úpadkem. Jak doplňuje Říčan (2014), někdo umírá najednou, někdo po částech. Vidět trosky velké osobnosti je důvod ke smutku, ale nikoli kzoufalství.

Cílem první poloviny života je zplození potomstva, jeho ekonomické zajištění abudování sociálního postavení, tedy to, co Erikson (1963) nazývá „generativitou“. Jakmile člověk tento vývojový úkol splní, měl by být jeho prvořadým cílem rozvoj vlastní osobnosti. Stárnoucí člověk by si měl uvědomit, že ktomu, aby takového cíle dosáhl, je třeba zúžit své zájmy, omezit aktivity, které byly dříve důležité, soustředit se na rozvoj sebe sama, měl by pochopit, jaké je jeho místo vkontinuitě generací (Vágnerová, 2007). Péči ovnoučata, předávání tradic, náboženství, hledání smyslu můžeme řadit jak do starší dospělosti, tak ido období samotného stáří. KEriksonově vývojovému úkolu „integrita proti zoufalství“ je přidán úkol starat se oto, co má význam pro vzdálenější budoucnost: pěstovat auchovávat tradici.

Erikson vrámci své teorie celoživotního vývoje pro období střední dospělosti (jež souvisí is dalšími vývojovými fázemi) stanovil póly generativity astagnace. Generativita je definována jako zájem obudoucí generaci av širším smyslu jako zájem orozvoj společnosti, vníž bude další generace vyrůstat. Zahrnuje jak stránku biologickou (prokreativitu aplodnost), tak stránku sociální (produktivitu akreativitu). Na opačném pólu stojí stagnace, kdy člověk není schopen poskytovat péči svým blízkým, nalézat zaujetí pro to, co dělá, apřispívat krozvoji společnosti (Blatný et al., 2020).

Vůči Eriksonově teorii byly vzneseny různé výtky, mimo jiné že podceňuje význam biologických změn aklade přílišný akcent na psychologický vývoj jedince jako součásti sociálního systému. Dále byl jeho názor na harmonii mezi vnitřním vývojem avnějším prostředím, tedy že „společnost má vzásadě tendenci být konstituována tak, aby vyšla vstříc této posloupnosti potenciálů apozvala je kinterakci“ (Erikson, 1963), považován za příliš optimistický. Ve skutečnosti je poněkud paradoxní, že navzdory Eriksonově ochotě akceptovat vliv kultury ahistorického období na vývoj, teorie zřetelně odráží normy ahodnoty z50. let 20. století. Od té doby se změnilo načasování životních událostí, práv, povinností arolí vázaných na různé věkové kategorie. Později se rozvíjí mnohé další výzkumy, například Elaine Cumming aWilliam Earl Henryho (1961) teorie odpojení (disengagement) nebo teorie aktivity ve stáří (Havighurst, 1961).3

2.1.4Teorie Havighursta ajeho následovníků

Jungovy, Adlerovy aEriksonovy teorie ovývoji dospělého člověka byly založeny na široké škále klinických ajiných pozorování, jakož ina značných osobních úvahách, ale nebyly vypracovány vkontextu empirického vědeckého zkoumání. Zkoumání vývoje dospělého člověka je samozřejmě vzhledem kdlouhému časovému úseku ze své podstaty velmi náročné. Příležitost krozsáhlému výzkumu potřebnému kověření teoretických myšlenek, včetně nezbytné akademické infrastruktury institucionální podpory pro takové zkoumání, se začala vytvářet až v50. letech 20. století. Jedno zprvních center, které vzniklo voblasti studia stárnutí, bylo založeno na Chicagské univerzitě, ato Výbor pro lidský rozvoj (Committee for Human Development). Jednalo se oskupinu spolupracujících vědců, která zahrnovala jak sociology, tak psychology. Teorie, které vznikly na základě jejich průkopnické práce, přinesly vprůběhu 50. a60. let 20. století přesnější představy ovývojových vzorcích stárnutí (Havighurst & Albrecht, 1953; Cumming & Henry, 1961; Neugarten et al., 1964 in Coleman & O’Hanlon, 2017). Robert Havighurst (1948/1972) rozpracoval Eriksonův pojem vývojového úkolu apokusil se podrobněji vymezit hlavní sociopsychologické vývojové úkoly vpozdějším věku (60+), přičemž byly uvedeny následující faktory:

•plnění občanských aspolečenských povinností apříprava na odchod do důchodu;

•přizpůsobení se sníženému příjmu vdůchodu, zajištění uspokojivého bydlení;

•jednoznačná příslušnost ke své věkové skupině, přizpůsobení se ubývajícím fyzickým silám apřizpůsobení se věku.

Také další autoři, ato jak ve Spojených státech, tak ijinde, zdůrazňují potřebu přehodnocení role starších lidí ve společnosti. Například britský sociální historik Peter Laslett doporučoval přijetí konceptu „třetího věku“ pro označení příležitostí, které současná společnost nabízí starším lidem, avyzýval je, aby se znovu aktivně zapojili do kulturní avzdělávací sféry, protože je považoval za nositele společenských hodnot, které jsou často opomíjeny ve „druhém“ věku života, jemuž dominuje práce (Laslett, 1989).

2.1.5Teorie Cohena, Ferringa adalších autorů

Lidé vdruhé polovině života jsou nyní nejrychleji rostoucí skupinou populace auž se nespokojí spouhým přijetím ztrát věku. Cohen (2009) tvrdí, že ve skutečnosti dochází vnaší mysli kpozitivním změnám. Gene Cohen, renomovaný psychiatr agerontolog, vycházel zbohatých vědeckých výzkumů ataké zhloubkových rozhovorů se staršími ženami amuži aodhalil, jak mysl pokračuje vrůstu arozkvětu ive druhé polovině života. Vprůkopnickém zpracování psychologie pozdějšího věku Cohen popsal, jak nám mysl dává „vnitřní impulzy“ avytváří nové příležitosti kpozitivním změnám po celý dospělý život. Ukázal, jak můžeme tento růst nastartovat vjakémkoli věku aza jakýchkoli okolností, dolaďovat ho za pochodu, aktivně vytvářet mozkové rezervy anové možnosti. Jiná teorie je od autorů švédské studie (Strawbridge et al., 1998) azabývá se životními příběhy seniorů ve věku 85+, kteří doložili, že během stárnutí není důležité dosáhnout ekvilibria, ale naopak je zapotřebí přijmout změny, které stáří přináší, azachovat si identitu. Zařadili tak do zmíněných změn čtveřici základních protikladů, jež se spřibývajícími léty vyskytují pospolu. Jsou to „slabost asíla těla, pomalost arychlost běhu času, smíření alítost, udržování spojení sdruhými aosamělost“ (Šolcová, 2011; Srnec, 2015).

Belgický vědec, geropsycholog aprofesor vývojové psychologie Dieter Ferring (1958–2017) ve své práci zaměřené na modely stárnutí ajeho zvládání zjišťuje relevantní faktory zvládání těžkostí podmíněných věkem. Jedná se osubjektivní vnímání, úsudek jedince vdané situaci oproti objektivní životní situaci. Kombinací těchto faktorů vznikají rozmanité životní situace ve vztahu kjejich prožívání azvládání. Ferring na základě dlouholetého výzkumu modelů stárnutí astáří atěžkostí spojených se samotnými věkem podmíněnými změnami dochází kzávěru, že faktor určující zvládání těžkostí je „tedy to, jak odané situaci člověk smýšlí, jeho úsudek oproti jeho objektivní životní situaci“. (Ferring & Boll, 2010)

2.1.6Gerotranscendence

Sjiným pohledem na stáří vnávaznosti na myšlenku sebepřesahu vpozdějším věku významně souvisí také teorie gerotranscendence Larse Tornstama, dobře známého vPolsku av Německu. Švédský sociolog agerontolog Lars Tornstam (1943–2016) budoval svoji teorii gerotranscendence po dvacet let. Tornstam předpokládá kvalitativní posun vorientaci člověka na svět svěkem. Podle něj „gerotranscendence“ zahrnuje prožívání nového vymezení sebe sama ve vztahu kčasu, prostoru, životu asmrti. Lidské stárnutí je charakterizováno změnou vmetaperspektivě, ato způvodního materialistického aracionálního pohledu na svět kpohledu kosmičtějšímu, spirituálnějšímu atranscendentnímu. Jde opřirozený proces, jehož výsledkem je zralost amoudrost (Tornstam, 1997). Lze konstatovat, že gerotranscendence je pozitivní silou vživotě starých lidí aspočívá vduchovním spojení svesmírem, ve vnímání smrti jako součásti života av chápání pokračování vlastní existence skrze další generace. Tento koncept úspěšně zahrnuje prvky zdřívějších teoretických prací azároveň přidává navazující, které vytvářejí ucelený obraz „ideálního stáří“. Tornstam odkazuje na Jungův koncept kolektivního nevědomí, když popisuje, jak gerotranscendentní jedinec prožívá rostoucí blízkost suniverzálními psychologickými strukturami, které charakterizují člověka vrůzných kulturách. Jeho teorie odpovídá také Eriksonově myšlence, že integrovaný starší člověk má pocit sounáležitosti sminulými anastupujícími generacemi. Stím souvisí isnížený strach ze smrti. Důležitým se stává nikoliv individuální život, ale celkový tok lidského života. Dochází ke snížení sebestřednosti, což opět odpovídá Eriksonově teorii, která vede ke generativitě vůči mladším jedincům ak většímu pochopení sobeckých anesobeckých aspektů sebe sama. Dochází ke ztrátě zájmu ostárnoucí tělo spolu sobecným posunem od egoismu kaltruismu. Jedinec prožívá návrat do dětství ajeho proměnu apřijímá sebe sama takového, jaký je, aživot, který prožil, tak, jak se odvíjel.

Charakteristiky gerotranscendence dle Tornstama (Tornstam, 1996, 2005):

•zvýšený pocit sounáležitosti s„duchem vesmíru“;

•předefinování vnímání času, prostoru aobjektů;

•předefinování života asmrti;

•snížení strachu zúmrtí;

•snížený zájem opovrchní sociální interakce;

•snížený zájem omateriální věci;

•snížení sebestřednosti (egocentrismu);

•zvýšení času stráveného vmeditaci.

Klasická gerontologie pohlíží na omezení kontaktů ajisté stažení se do sebe ustarých osob jako na nevýhodu či negativní jev, který je patrně dán ztrátou pozice arole ve společnosti po odchodu do důchodu. Proto je potřeba do sebe uzavřené, pasivní staré osoby aktivovat, aby se dále neutápěly ve svém osamocení. Tornstam má za to, že pokud staří lidé chtějí svůj klid apokoj anechtějí se družit vsociálních vztazích, nejde onegativní jev, jemuž je potřeba čelit, ale ocharakteristiky, jež jsou pozitivní asouvisejí sprocesem gerotranscendence. Podle jeho teorie je také normální ve starém věku opouštět materiální hodnoty avíce se zabývat spirituálními hodnotami ameditací (Šolcová, 2018). Výsledkem procesu gerotranscendence je zralost amoudrost.

Tornstam (2011) si také všiml, že staří lidé dávali najevo spokojenost se svým životem anecítili se ve stáří osamělejší než vmladším věku, ikdyž jejich sociální život byl omezen. Postupně nahlížel na pasivitu jako na jinou formu aktivity, kterou si staří lidé volí, věnují-li se vzpomínání nebo běžnému hovění. Zpohledu současného přesvědčení západní kultury, že správná je aktivita, mohou být osamělost astažení do sebe pokládány za příznak deprese. Vyhledávání samoty však může přímo souviset is limitovaným energetickým potenciálem. Přitom je však možné, že starý člověk je méně náchylný kprožívání osamělosti jako něčeho nežádoucího. Vsociálních vztazích se může stávat vybíravějším.

Tornstamova teorie gerotranscendence má své příznivce ikritiky. Pozitivní ohlasy nalezla zejména vošetřovatelství (Wang et al., 2015; Šolcová, 2018). Odpůrci poukazují na to, že Tornstam při konstruování teorie sáhl po východním náboženství aneopřel se více ospiritualitu, jež je vlastní západní kultuře, že teorie není univerzální ajejí definice není zcela jasná, že umístil trancendenci do pozdního věku, přestože existují poznatky otom, že se vyskytuje vkaždém životním období, že významnou roli sehrává ikulturní kontext (Šolcová, 2018). Tornstam tuto kritiku oneuniverzálnosti teorie přijal stím, že ve svých kvalitativních výzkumech došel kzávěru, že gerotranscendence není uniformní vývoj pro všechny, charakterizuje ji spíše jako vývojovou možnost, jako určité semínko vkaždém znás, které se uněkoho ujme au někoho ne, auvedl dokonce, že se jedná opouhých 20 % populace. Důvody, které tento proces limitují, jsou přetrvávající hodnoty aočekávání ze středního věku (Tornstam, 2011). Lze se domnívat, že vtéto souvislosti svou roli mají iinterindividuální faktory, atedy hledisko diferenciální gerontologie, tak jak byla unás rozvíjena Janem Srncem (2015). Gerotranscendence může být snazší pro určité uspořádání osobnosti, např. snadnější pro introverty či osoby svyšší úrovní ego-integrity (Šolcová, 2018).

Klasické vývojové teorie pracují súkoly, které člověk řeší během různých etap svého života. Pro zjištění úrovně jejich plnění je kdispozici Dotazník vývojových úkolů (Developmental Tasks Questionnaire for Seniors; DTQ-S) zroku 2020, kterým se zabývaly akterý představily českému prostředí autorky Hana Georgi aZuzana Tichá. Autorky předpokládaly souvislost míry vyrovnání se svývojovými úkoly stáří safektivním laděním aosobní pohodou. Jedná se opříklad nástroje pro měření vývojových úkolů ve starším věku. Výsledky tohoto výzkumu ukázaly oněco vyšší hodnoty oproti populaci užité vpůvodní polské práci astatisticky významnou souvislost sdotazníky afektivního ladění aosobní spokojenosti. DTQ-Sje adekvátní metodou pro zjištění dosažení vývojových úkolů ve starším věku (Georgi & Tichá, 2023).

2.2Tělesné změny ve stáří

Eva Jarolímová

Stárnutí je obecně biologickým jevem. Nelze nalézt příklad živého organismu istruktur, které by nepodléhaly procesu stárnutí. Když si člověk uvědomil, že lidský život je konečný, začaly se objevovat snahy tuto skutečnost nějak zvrátit. Získat nesmrtelnost, nebo alespoň dobu svého bytí nějak prodloužit. Nesmrtelnost byla kýženým, nesplnitelným cílem, aproto byla připisována bohům, stala se vlastností pohádkových bytostí. Biologické stáří popisují Zdeněk Kalvach et al. (1997) jako hypotetické označení konkrétní míry změn involučních (atrofie, pokles funkční zdatnosti, změny regulačních aadaptačních mechanismů), obvykle těsně propojených se změnami způsobenými těmi chorobami, které se vyskytují svysokou frekvencí ve vyšším věku. Výraz „biologický věk“ poukazuje na objektivní stav fyzického vývoje či degenerace. Obecně je tento pojem užíván poměrně volně kvyjádření celkového stavu lidského organismu. Badatel Bromley (1988) stáří nazývá postvývojovou fází, vníž již byly realizovány všechny latentní schopnosti vývoje azůstávají pouze nově působící možnosti poškození (Stuart-Hamilton, 1999).

Podle starších teorií Václava Příhody (1974) se již vobdobí starší dospělosti – interevia (věk od 45 do 59 let) – mění organismus člověka vtom smyslu, že dochází kpostupné deterioraci většiny tělesných tkání, takže involuční pochody znatelně převládají nad evolučními. Podle existujících evolučních teorií si tělo samo „volí“ tento způsob stárnutí (programované stárnutí).4 Stárnutí jako zákonitý proces, pro dané období typický, není pozorovatelný den ze dne, ale zřetelně vyniká na konci každého pětiletí azvlášť nápadný je při srovnání celkového vzezření subjektu na počátku ana konci interevia. Involuční pochod je ovšem heterochronní podle biologického zákona nerovnoměrného vývoje, takže některé tělesné systémy nejsou deteriorací příliš zasaženy. Jde tu zejména oněkteré fyziologické konstanty.

Existuje mnoho teorií stárnutí. Tělesné buňky nejsou nesmrtelné – zhruba vsedmileté periodě všechny umírají ajsou nahrazeny buňkami novými. Hayflick (1977) zjistil, že živé buňky vyjmuté ztěla apěstované in vitro se před svým zánikem reduplikují pouze do určitého limitovaného počtu. V60. letech prokázal, že počet dělení, kterého jsou tělesné (somatické) buňky schopny, není neomezený, nýbrž při narození činí asi 80 ana počátku stáří asi 30 dělení (ztéto zákonitosti se vymykají pouze buňky maligních nádorů, které ztrácejí schopnost kontaktní inhibice azískávají „buněčnou nesmrtelnost“). Toto zjištění se dle svého objevitele nazývá Hayflickův jev. Již vtéto době byly známy zvláštní koncové struktury chromozomů, tzv. telomery (opakované sekvence několika nukleotidů), které brání nežádoucímu vstupování chromozomů do reakcí. V80. letech se podařilo prokázat, že při buněčném dělení dochází ke zkracování telomer ajejich zkrácení pod určitou míru znamená pro buňku ztrátu dělicí (rozmnožovací) schopnosti. Telomery aenzym telomeráza se tak jeví být „počítadlem“ či hodinami života „Hayflickova limitu buněčných dělení“. Jiná teorie – teorie stárnutí somatickou mutací – argumentuje tím, že jde oproblém sněkolika rovinami, neboť substituující buňky nejsou přesnými kopiemi – obsahují totiž genetické chyby. Za další faktory fyzické degenerace jsou považovány znečištění prostředí astrava. Jiné teorie stárnutí hovoří otvorbě volných radikálů (reaktivních sloučenin kyslíku), které vznikají při běžných metabolických procesech. Důsledkem je rozvoj oxidačního stresu, který se podílí na patogenezi mnoha zánětlivých adegenerativních onemocnění (Kalvach et al., 1997). Ikdyž výzkumy afakta ostárnutí nejsou úplně povzbudivé, je možné tělesné chátrání zpomalit audržet na nějaké přijatelné či stabilní úrovni. Tak například průměrný srdeční tep pětasedmdesátiletého muže odpovídá zhruba 70 procentům výkonu průměrného třicetiletého. Řada takových změn však může být zmírněna vhodnou stravou acvičením (Stuart-Hamilton, 1999).

Stárnutí těla má vliv na duševní stav seniora, který začne přehodnocovat svůj celkový stav. Obvykle nejde onic vážného. Vědomí, že kosti jsou již mnohem křehčí asvaly slabší, vede uvětšiny starších lidí ke zdravé míře opatrnosti. Nicméně uněkoho mohou vést tyto tělesné změny kdepresi. Většina starých lidí má stále dostatečnou kapacitu, aby se dokázala vyrovnat spožadavky každodenního života. Bylo by chybné předpokládat, že úpadek začíná až ve stáří. Tyto změny, stejně jako mnoho degenerativních procesů řady orgánů, mají počátek již vobdobí rané dospělosti.

Výstižná je charakteristika změn stárnutí podle Pacovského (1997) vcelém organismu, který biologické stárnutí dělí na:

•omezení rezerv, snížení adaptačních schopností aodolnosti kzátěžím;

•změnu imunitních mechanismů, zvláště pak pokles imunity protiinfekční aprotinádorové;

•změny vtvorbě mnoha hormonů av jejich působení;

•zpomalení psychomotorického tempa avedení nervových vzruchů;

•úbytek nervových buněk;

•zhoršování smyslů (zrak, sluch, chuť, čich, hmat) – úpadek smyslů přímo ovlivňuje funkci mozku, stárnutím podmíněné zhoršování vnímání zbavuje mozek možnosti plně prožívat okolní svět;

•úbytek funkcí většiny orgánů – orgány pracují bez rezerv, což se projeví neschopností zvyšovat výkon podle aktuální potřeby organismu;

•úbytek svalové hmoty spoklesem svalové síly – pokles celkové tělesné vody, spřibývajícím věkem se člověk „vysušuje“;

•zmnožování tukové tkáně;

•úbytek kostní hmoty, ztráta vápníku zkostí – řídnutí kostí, sklon ke zlomeninám.

Pacovský (1997) rovněž zdůraznil, že na proces stárnutí nelze nahlížet pouze zbiologického hlediska aže se nejedná opouhý úpadek. Spočívá také vúčelné přestavbě organismu. Starý organismus vněčem funguje jinak než mladý. Dovede se například zbavovat potem některých látek, které mladý organismus vyloučit neumí.

Tělesné změny způsobené stárnutím lidského organismu, jak již bylo uvedeno, mají zcela individuální charakter, ato již vdospělém věku, tedy ještě před obdobím stárnutí. Roli hraje dědičnost, vrozené genetické dispozice, výchova avzdělání, návyky voblasti tělesné amentální činnosti, rozvinuté zájmy, sociální kontakty apod. Vprocesu stárnutí nastávají změny vbiologickém systému ana úrovni některých kognitivních funkcí (zejména zhoršení krátkodobé paměti). Další, méně zjevný okruh příčin, se týká faktorů subjektivních, psychologických: jak člověk vnímá aprožívá změny ve zdravotním stavu afyzické kondici, změněnou ekonomickou situaci, případné krize, zátěžové situace apod. Jestliže se jedná onegativní změny intenzivnějšího stupně nebo delšího trvání, mohou vést koslabení organismu (jeho imunitního systému), případně knarušení některých fyziologických funkcí (Srnec, 2015). Některé tělesné změny jsou zjevně viditelné. Nejvíce nápadné změny jsou na kůži, pohybovém systému nebo celkovém vzezření. Neméně významné jsou změny vsystému sociálních rolí (odchod na odpočinek, ztráty členů rodiny apřátel, nová přátelství, nové sociální role). Obvykle se mění také socioekonomická situace (příjmy, bydlení, sociální zabezpečení, dostupnost zdravotní péče). Uvedené změny nejsou univerzální, neprobíhají uvšech osob stejně ani zhlediska času (rychlosti), ani zhlediska obsahu (kvality). Záleží na tom, nakolik je subjekt schopen nastalé změny (překážky) aktivně zvládat, přizpůsobit se nové situaci, eventuálně má-li možnost případné ztráty nějak kompenzovat (Srnec, 2015).

Obecně fyziologické změny nastávají se stárnutím ve všech orgánových systémech. Snižuje se srdeční výdej, zvyšuje se krevní tlak arozvíjí se arterioskleróza. Plíce vykazují zhoršenou výměnu plynů, pokles vitální kapacity apomalejší výdechové průtoky.

Kfunkčním změnám dochází iv gastrointestinálním systému (atrofická gastritida ajaterní metabolismus), dále dochází kprogresivnímu zvýšení hladiny glukózy vkrvi. Osteoporóza je často pozorována vdůsledku lineárního poklesu kostní hmoty po čtvrté dekádě. Pokožka kůže svěkem atrofuje av důsledku změn kolagenu aelastinu pokožka ztrácí tonus apružnost, objevují se vrásky. Tělesná hmota svěkem klesá, což je primárně způsobeno ztrátou aatrofií svalových buněk. Vmnoha kloubech dochází kdegenerativním změnám, které spolu se ztrátou svalové hmoty brzdí pohyb starších lidí. Mění se ireakce na běžně užívané léky, lidé spřibývajícím věkem vyžadují různé dávky léků aje potřeba racionálních preventivních programů diety acvičení ve snaze oddálit nebo zvrátit některé ztěchto změn (Thorová, 2015).

Obecně je dobře znám fakt, že česká společnost velice rychle stárne. Počet lidí starších 80 let přesáhne již vpolovině století 10 % celkového počtu obyvatel. Každý desátý tedy bude starší 80 let (ČSÚ, 2020). To bude představovat nejen významnou demografickou asociální změnu, ale také nové nároky na zdravotní péči sohledem na prevalenci geriatrických syndromů5 (zejména demence afrailty6). Delšího, či dokonce velmi vysokého věku se vsoučasné době dožívají lidé srůznými diagnózami, funkčními omezeními, symptomy, geriatrickými syndromy, ale ve stále vyšším počtu také ti, kteří až do vysokého věku zmíněnými patologickými stavy netrpí ajejich celkový zdravotní afunkční stav je velmi dobrý (Holmerová et al., 2021).

Závěrem této podkapitoly je uveden obrázek 2.1 schorobami, na které čeští senioři nejčastěji umírají.

COVID-19 vnesl do struktury příčin smrti seniorů významnou změnu již vprvním roce výskytu vČR (2020), kdy způsobil druhý nejvyšší počet úmrtí seniorů (přes 9,5 tisíce), zastoupení dalších příčin smrti mezi nejčastějšími (top 10, resp. top 15) se ale jinak nezměnilo, ato ani vůči roku předcházejícímu covidové pandemii (COVID-19 jen vyřadil ztop 15 zhoubné nádory krvetvorné apříbuzné tkáně).

Obr. 2.1 Zemřelí senioři 65+ vletech 2019, 2020 a2021 podle příčin smrti; 15 nejčetnějších příčin vroce 2021

Zdroj: ČSÚ, 2022

2.3Hormonální změny – menopauza, andropauza

Eva Jarolímová

Stárnoucí člověk si většinou uvědomuje, že se zhoršují jeho tělesné funkce. Důležitým psychologickým mezníkem je menopauza užen aandropauza umužů. Řada zahraničních výzkumníků zjistila, že ženy mohou mít ve srovnání smuži negativnější postoje ke stárnutí (Koukouli et al., 2014).

2.3.1Menopauza

Vhormonální oblasti nastávají změny umužů, stejně jako užen, umužů však nedochází ktak rychlému hormonálnímu poklesu (Holmerová et al., 2003). Nepravidelnost menstruace aposléze menopauza jsou jednoznačnými signály stárnutí. Reakce na vývojově podmíněnou hormonální změnu je individuálně specifická, obvykle se jedná odočasné změny avýkyvy vprožívání ichování, které se postupně stabilizují. Menopauza je doba, která označuje konec menstruačních cyklů, aje diagnostikována poté, co je žena 12 měsíců bez menstruace. Ubílých žen zprůmyslově vyspělých zemí se průměrný věk menopauzy pohybuje mezi 50 a52 lety (Gold, 2011). Ženy nejčastěji trpí zvýšenou úzkostností, podrážděností, depresemi, poklesem libida, únavou aztrátou elánu. Hormonálně podmíněné mohou být ipotíže skoncentrací pozornosti az nich vyplývající mnestické potíže, jejichž předpokládanou příčinou je výpadek estrogenu ajeho vlivu na určitá mozková centra. Ke zvýšení zátěže menopauzy přispívá její negativní sociální hodnocení. Menopauzu je třeba chápat jako výzvu kpsychické transformaci, ke změně sebepojetí ak vymezení nového smyslu života. Kromě toho může být chápána jako ztráta či znehodnocení ženské role, pro niž je typická plodnost aerotická přitažlivost. Jakmile žena tyto kompetence ztrácí, může si připadat bezmocná améněcenná. Rozvoj pocitů méněcennosti může posilovat nedostatečná saturace základních psychických potřeb, které sženskou rolí nějak souvisejí. Význam má uspokojující prožití partnerské arodičovské role, jež usnadňuje přechod do další životní fáze, to znamená iakceptaci různých projevů stárnutí. Značnou roli sehrávají zafixované stereotypy klimakteria spojené sočekáváním psychické krize anápadné proměny zevnějšku; uvětšiny žen však kničemu takovému nedochází, přinejmenším ne tak bouřlivě. Nepříjemnými symptomy menopauzy trpí pouze 25 % žen (Vágnerová, 2007). Mnohé ženy ji akceptují dokonce súlevou: mají konečně klid, neobtěžuje je menstruace ani riziko otěhotnění. Existují tedy ialternativní modely menopauzy, pro něž je typické uchování přijatelné životní pohody.

Užen ve věku 45–55 let dochází kpoklesu ženského hormonu estrogenu apoklesu frekvence ovulace, tj. dozrávání vajíček. Cyklus ztrácí svou pravidelnost, prodlužuje se anakonec zcela ustane, vsouvislosti stím se snižuje plodnost. Zároveň klesá ihladina dalšího ženského pohlavního hormonu, progesteronu. Tento proces trvá přibližně 3–5 let abývá označován jako perimenopauza. Následuje menopauza, tj. definitivní ukončení menstruace, která je spojená strvalou ztrátou plodnosti. Do fáze menopauzy se ženy vprůměru dostávají v50 letech, ale ženský reproduktivní systém se začíná měnit již po 40. roce věku. Úbytek estrogenu se projeví zúžením vagíny izměnou tkáně vaginálních stěn as tím spojenými problémy při sexuálním styku. Vobdobí perimenopauzy amenopauzy jsou obvyklé inávaly horka apocení, únava, bolesti hlavy, pocity dušnosti azávratě, noční pocení anespavost jako reakce organismu na fluktuující hladinu estrogenu. Menopauza stimuluje sociální status ženské role. Ženská identita už není založena jen na tělesné atraktivnosti apotenciální plodnosti, ale musí být zaměřena na trvalejší aobecně platné hodnoty. Je proto méně genderově specifická, než byla dřív. Jakmile žena projde menopauzou, začínají se vjejí psychice více objevovat vlastnosti, které jsou považovány za maskulinní, např. ráznost, dominance, racionalita, atak se stárnoucí ženy stávají „big mother“ (Vágnerová, 2007).

Menopauza je ozměně – ale je to také normální životní etapa, kterou většina žen prochází smalými nebo žádnými obtížemi. Přechod do menopauzy je zajímavým příkladem biopsychosociálního procesu, kdy většina žen zažívá určité fyziologické změny, které mohou být ovlivněny řadou psychologických, sociálních akulturních faktorů. Je zde značný prostor právě pro psychologické výzkumy.

Smenopauzou je také spojena prarodičovská role, tzv. hypotéza babiček. George Williams aKristen Hawkes se snaží evolučně vysvětlit vznik menopauzy vsouvislosti sprarodičovskou rolí žen. Zatímco uostatních primátů dochází kpostupnému snižování plodnosti vzávislosti na zvyšujícím se věku, učlověka je plodnost vdůsledku menopauzy zcela ukončena. Přesto se ale ženy dožívají výrazně vyššího věku, než je věk konce jejich reprodukčního období. Tento „babičkovský fenomén“ lze podle některých studií hledat již vpaleolitu (Macháčová & Holmerová, 2019).

2.3.2Andropauza (mužská menopauza)

Testosteron je hormon zodpovědný za hluboké hlasy, svalovou hmotu aochlupení na obličeji atěle, které se vyskytuje umužů. Jak muži stárnou, hladina testosteronu vtěle aprodukce spermií se postupně snižují av důsledku těchto nízkých hladin pociťují muži fyzické apsychické příznaky. Je to součást přirozeného procesu stárnutí aodhaduje se, že testosteron klesá každý rok asi o1 %. Andropauza je stav, který je spojen spoklesem mužského hormonu testosteronu (Kalvach et al., 1997). Na rozdíl od menopauzy je pokles testosteronu arozvoj příznaků pozvolnější. Výzkumy dokladují, že více než 25 % mužů starších 40 let má příznaky andropauzy způsobené nízkou hladinou testosteronu. Osoba, která trpí andropauzou, může mít řadu příznaků souvisejících stímto stavem. Jak muži stárnou, nejenže tělo začne produkovat méně testosteronu, ale také se začne zvyšovat hladina dalšího hormonu zvaného globulin vázajícího pohlavní hormony (SHBG), který vytahuje využitelný testosteron zkrve. SHBG váže část dostupného testosteronu cirkulujícího vkrvi. Testosteron, který není vázán na hormon SHBG, se nazývá biologicky dostupný testosteron, což znamená, že je dostupný pro tělo. Muži, kteří mají příznaky spojené sandropauzou, mají snížené množství biologicky dostupného testosteronu vkrvi. Tkáně vtěle, které jsou stimulovány testosteronem, ho proto přijímají menší množství, což může učlověka způsobit různé fyzické amožná ipsychické změny, jako jsou změny nálad nebo únava. Pokles testosteronu ustárnoucích mužů způsobuje např. specifický pokles ranního vrcholu, který je běžný umladých mužů. Pokles hladiny testosteronu začíná již ve 40 letech, ale jeho tempo je relativně pomalé. Klesá rovněž produkce spermatu, u51letých mužů na úroveň necelých 70 % průměru mladých dospělých, avšak ke zplození dítěte toto množství stačí – ustárnoucích mužů nedochází kjasně vymezenému konci jejich reprodukční schopnosti (Vágnerová, 2007).

Vztah mezi hormonální hladinou asexuální aktivitou starších mužů není jednoznačný, kudržení apetence aerekce stačí pravděpodobně velice nízká hladina testosteronu. Erekce však mohou být více ovlivněny funkčním stavem kardiovaskulárního systému než úbytkem pohlavních hormonů. Vliv mají isociální apsychické faktory av neposlední řadě pravidelný sexuální život, který tyto kompetence může dlouhodobě udržovat na přijatelné úrovni. Ukazuje se, že květšímu poklesu sexuální výkonnosti (iapetence) dochází až po 60. roce, umnoha mužů ještě později (Sneed et al., 2012).

Pokles testosteronu je spojen se změnami, jako je deprese, ztráta libida, sexuální dysfunkce azměny ve složení těla. Dále také neschopnost zapojit se do zátěžové fyzické aktivity (běh, zvedání těžkých předmětů), nemožnost delší chůze než jeden kilometr aobtíže sohýbáním, klekáním ashýbáním (Thorová, 2015). Stárnutí je spojováno smnožstvím doprovodných onemocnění, zejména kardiovaskulárních, apřestože andropauza souvisí se stárnutím, příčinný vztah mezi snížením androgenů arozvojem chronických onemocnění, jako je ateroskleróza asrdeční selhání, nebyl dosud přesvědčivě prokázán. Na druhé straně se objevilo stále více výzkumných studií, které odhalily účinky nízkých hladin androgenů na progresi kardiovaskulárních onemocnění (Sneed et al., 2012; Coleman & O’Hanlon, 2017). Prožitek horší sexuální výkonnosti, či dokonce úplného selhání bývá pro stárnoucího muže dost nepříjemný, až traumatizující, jako ztráta základní složky lidské kvality; toto období bývá označováno za „krizi potence“ amá subjektivní ispolečenský rozměr. Únava anejistota fungování vlastního těla je prožívána jako ztráta vlastní hodnoty aprestiže. Stárnoucí muži se navzdory sociálnímu tlaku vzdávají soutěživosti aasertivního sebeprosazování. Na významu stoupají jiné hodnoty, především citlivost kokolí apohoda vmezilidských vztazích, ať již spartnerkou, přáteli, či dospělými dětmi. Přijetí vlastní slabosti je přibližují ženskému způsobu chápání sebe sama iokolního světa (Vágnerová, 2014). Vdůsledku hormonálních změn se vprocesu stárnutí muži iženy biologicky mění. Rozdíly mezi nimi se zmenšují, osobnostní vlastnosti mužů ižen se začínají významně více podobat. Mužská iženská osobnost ztrácí své podmíněné charakteristiky, vyplývající zerotické atraktivity aplodnosti. Jejich naplnění zbavuje stárnoucí lidi genderových rozdílů. C. G. Jung (1997) vtomto smyslu hovoří omužském aženském principu anima aanimy. Vprocesu stárnutí pak dochází kvyrovnávání genderových rozdílů vhodnocení vlastního manželství, harmonizaci mužského aženského principu.

Intimita může mít ive stáří podobu sexuality, přestože jde osložku, která zdaleka není tak významná, jako byla dřív, aněkdy už není důležitá vůbec. Výsledky různých studií dokladují, že nezanedbatelná část lidí má iv tomto věku sexuální potřeby adovede je uspokojovat. Na druhé straně bývají sexuální potřeby starších lidí obecně méně intenzivní, než byly dříve. Vobdobí raného stáří mohou převažovat jiné alternativy sexuálního kontaktu než koitální. Jejich hlavním smyslem je vyjádření vztahu apotvrzení vzájemné blízkosti. Sexuální, popřípadě erotický kontakt je přínosný ipro seniory, podporuje jejich sebevědomí asebeúctu, uvolňuje napětí aúzkost. Má celkově stimulační účinek aje důkazem určité tělesné iduševní svěžesti. Sexuální apetence závisí na tělesném iduševním zdraví ana celkové životní spokojenosti (Vágnerová, 2007), dále viz kapitola 2.9. Ze sociálního hlediska je stárnutí spojeno súbytkem prestiže, kterou přinášela tělesná krása odpovídající současnému sociokulturnímu standardu. Ztohoto pohledu je rozdílně chápána změna daná stárnutím umužů au žen. Mužský standard spíše akceptuje vrásky išediny. Ženský standard ulpívá spíše na mladistvém vzhledu.

2.4Odchod do důchodu

Eva Jarolímová

Vprůběhu všech odchodů vpracovní dráze člověka během jeho života vminulosti iv současné době patří odchod do důchodu ktěm nejvýznamnějším. Existují empirické důkazy oefektu osobnostních rysů na spokojenost aadaptaci vdůchodu. Významnou úlohu sehrává neuroticismus vprocesu adaptace na důchod, přičemž tendence kčastějšímu prožívání negativních emocí mohou snižovat míru spokojenosti sdůchodem akomplikovat adaptaci na toto období (Bačová & Halama, 2021). Na odchod do důchodu lze také nahlížet zejména zpohledu sociálního stáří. Stáří sociální lze definovat jako souhrn sociálních změn včetně změn sociálních rolí (penzionování – odchod do důchodu as tím spojená změna struktury anáplně času spřevahou času „volného“ izměna ekonomické situace spoklesem příjmů či změna společenské prestiže aukončení profesní kariéry, dále osamostatnění dětí – fenomén prázdného hnízda, zvláště užen často ovdovění).

Podle teorie výzkumníka Cohena (2005), který doplnil arozvinul Eriksonovo pojetí:

Po období střední dospělosti, jako čase přehodnocování, vyváženějšího amoudřejšího pohledu na život, následovalo období dalších experimentů ainovací, pro které použil termín „osvobození“, protože jednotlivci začali projevovat ještě větší osobní svobodu aochotu experimentovat snovými zkušenostmi. Uvětšiny lidí tato fáze nastala všedesáti letech, často vdobě odchodu do důchodu, tedy vdobě vyvázání zpředchozích pracovních povinností. Ačkoli vykazuje určité podobnosti se snahou dospívajících onezávislost, zdálo se, že tato změna je více řízena zevnitř aje méně ovlivněna kontaktem se skupinou vrstevníků. Cohen spojil touhu po svobodě stvorbou nových neuronů, které byly identifikovány včásti mozku, která zpracovává informace.

Další fáze, kterou Cohen nazval „shrnutí“, se vyznačovala motivací najít smysl vpohledu zpět na život ataké sdílet tuto „moudrost“ sostatními. To by také mohlo zahrnovat snahu více se věnovat dříve nevyřešeným záležitostem jak vosobním životě, tak vširší společnosti. Stejně jako vzobrazení lakomce Ebenezera Scrooge Charlese Dickense vjeho Vánoční koledě nebylo nikdy pozdě změnit svůj život. Cohen viděl neurologický základ tohoto zvýšeného používání paměti ve změnách vhipokampálních oblastech mozku. Ve svých studiích 70letých lidí zaznamenal, jak se při vyprávění jejich životních příběhů rozsvítily obě strany hipokampu (tedy ipravá strana mozku), přičemž autobiografii popsal jako „čokoládu pro mozek“, což je optimální zážitek „vychutnávání“, které spojovalo zvědavost, intuici avášeň.

2.5Adaptace na stáří

Eva Jarolímová

2.6Prarodičovství, péče oblízké osoby

Eva Jarolímová

2.7Péče ostarší blízké osoby

2.8Smrt

2.8.1Postoje ke smrti

2.8.2Strach ze smrti

2.8.3Společenské rituály

2.8.4Truchlení

2.8.5Komplikované truchlení

2.8.6Signifikantní ztráty smrtí ve stáří

2.9Sexualita aintimita

2.9.1Sexualita

2.9.2Intimita

2.9.3Naplňování sexuality ve vyšším věku

2.9.4Nenaplňování sexuality ve vyšším věku

2.9.5LGBTI+ senioři

2.9.6Komunikace osexualitě jako výzva pro pečující profesionály