Fotografové

vzpomínek

人生写真館の奇跡 (JINSEI SHASHINKAN NO KISEIKI) by 柊サナカ

Copyright © HIIRAGI SANAKA 2019.

All rights reserved.

Original Japanese edition published by Takarajimasha, Inc.

Czech language edition arranged with Takarajimasha, Inc,

through Emily Books Agency Ltd. and Corto Literary Agency.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Michael Weber, 2024

Cover © Paul Buckley, 2024

Cover illustration © Manshen Lo, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5123-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-5124-2 (mobi)

Fotografové

vzpomínek

Sanaka Hiiragi

přeložil Michael Weber

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 1

Bábinka afotografie autobusu

Kyvadlo aručičky starých sloupových hodin se ani nepohnuly. Hirasaka napínal sluch. Vbudově fotoateliéru vládlo pronikavé ticho. Podrážky kožených bot se měkce vpíjely do omšelého červeného koberce. Zlehounka se dotkl okvětních lístků hořců zdobících pult recepce anepatrně poupravil jejich aranžmá. Na protějším konci vstupní haly se nacházely velké, dokořán otevřené dvoukřídlé dveře, jimiž bylo vidět do mdle osvětlené místnosti. Visela zde opona apřed ní zjedné strany stálo osamocené luxusní křeslo. Dále zde byl stativ svelkým měchovým fotoaparátem. Obojí bylo vyhotovené ztvrdého dřeva avtakové velikosti, že by je ani dospělý člověk sám neunesl, takže hosté téměř pokaždé překvapeně utrousili stejnou poznámku: „No teda, to je ale foťák. Jak dřevěná bedna.“ Akdyž mezi nimi byl zrovna někdo, kdo se ve fotoaparátech vyznal, neodpustil si odborný komentář ve stylu: „Páni, to je nostalgie! To bude Anthony, že?“ Načež se dotyčný obyčejně pustil do přednášky ofotoaparátech.

Za oknem se mihl stín avzápětí se ozvalo zvolání: „Zásilka! Máte zásilku, pane Hirasako!“

Ťuky ťuk. Kdosi zlehka, téměř vesele zaklepal na dveře. Přestože to pokaždé probíhalo navlas stejně, Hirasaka vždy otevíral spodivem, jak si tenhle člověk dokáže uchovat permanentně dobrou náladu.

Za dveřmi stál mladý muž vuniformě přepravní společnosti. Čepici měl posunutou hluboko do týla ajako vždy před sebou tlačil vozík se zásilkami. Nad velikostí balíku na vozíku se Hirasaka nevesele pousmál. Na hrudi doručovatelovy uniformy se skvělo logo sbílou kočkou ajmenovka, na které stálo Jama. Byl pěkně opálený, což se na jeho dohladka vyholené hlavě dobře vyjímalo.

„Další návštěvník vašeho ateliéru je úplně mladinká dívenka,“ oznámil slejstry vjedné ruce.

„Víte přece, že lhát se nemá,“ pousmál se Hirasaka trpce apodepsal převzetí zásilky.

„Poslyšte, Hirasako, tahle zásilka je tak těžká, že ji sám neunesu, pomůžete mi? Ani nepamatuju, kdy jsem naposledy doručoval něco tak objemného. To budou zřejmě fotky za celé století, ne?“

Oba pánové se chopili balíku, odpočítali si nahlas raz adva ana tři vyzdvihli balík na pult recepce. Pak si nad tou dřinou oba naráz povzdechli.

„Tak co, Hirasako, nerozmyslel jste se konečně? Nepověsíte už tuhle práci na hřebík?“ zeptal se súsměvem Jama.

„Snad ijo. Ještě chvilku to ale vydržím.“

„To jste celý vy.“ Jama si posunul čepici zpátky do čela. „Musím pokračovat na další adresy. Že se ale nezastavíme, viďte? Jak vy, tak já. Měli bychom se trochu víc šetřit, jinak se upracujeme ksmrti.“

„Ale prosím vás, na mě už si zubatá nepřijde.“

Na to Jama jen mávl rukou, složku sdokumenty si zasunul do podpaží avyrazil isvozíkem pryč.

Hirasaka se pustil do přípravy pokoje pro nového hosta, paní Hacue Jagi. Avduchu pronášel svou modlitbu: Nechť je její poslední rozloučení dobré. Kéž se jí podaří vybrat ty nejlepší snímky.

Apak ještě:

Kéž jednou potkám svého někoho.

***

„Hacue. Hacue!“ zvolal tichý mužský hlas.

Uslyšela své jméno aotevřela oči.

Kde to jsem? Ležím na pohovce, nejspíš mě sem někdo uložil anechal spát. Strop místnosti nepoznávala, ani starostlivou mužskou tvář, jež na ni shora shlížela. Vposledních dnech se hodně oteplilo, že by snad na ulici omdlela horkem?

Jmenuji se Hacue, je mi devadesát dva let, narodila jsem se vokrsku Tošima. Dobrá, to bychom měli, snad nejsem ještě úplně senilní.

Netrpělivě se na tu mužskou tvář zahleděla. Zná její jméno, měl by to tedy být někdo zjejích známých. Ale kdo to jen může být? Počkat, vždyť je to jednoduché. Zatímco byla vbezvědomí, zjistil si její jméno zvěcí, které měla usebe. Pátrala vpaměti apřitom se snažila na pohovce posadit. Zapřela se vbocích apomaličku se začala zvedat. Sice možná na ulici upadla, ale fyzicky na tom zřejmě nebude ještě tak zle.

Ale vážně, co je to za člověka? Zatím se mi nestalo, že bych si na někoho nevzpomněla. Když mě třeba někdo náhle osloví na ulici, hned vím, okoho jde, akdyž se pro jistotu zeptám: „Ty jsi ten aten, že?“, má ztoho ten dotyčný upřímnou radost. Spřibývajícími léty paměť děraví ato opravdu není nic příjemného.

„Vítejte. Čekal jsem vás,“ pronesl ten muž. Mě? ukázala si Hacue na obličej amuž přikývl.

„Jste přece Hacue, že?“

„Ano, ale…“ přelétla muže pohledem. Na sobě měl dokonale padnoucí bílou košili se stojatým límečkem. Působil klidně avyrovnaně jako pastor nebo kněz. Vlasy měl perfektně učesané. Zdál se laskavý ale současně na něm bylo něco zvláštního. Nebyl bůhvíjak pohledný, ale ani tuctový, měl prostě takový nevýrazný obličej, který jí chvílemi někoho připomínal, ale vzápětí už zase ne.

„Hirasaka jméno mé. Mám tento fotoateliér na starosti již řadu let,“ představil se.

Vtom si Hacue uvědomila, že nikde nevidí svou hůl, kterou byla zvyklá mít vždy při sobě. Že by ji při pádu ztratila? Rozhlédla se po místnosti. Muž usoudil, že se snaží pochopit, kde se nachází, apustil se do vysvětlování:

„Támhle nalevo ode dveří je místnost, kde fotíme. Někdy ovšem fotíme ive vnitřní zahradě. Po pravé straně se nachází přijímací místnost amá pracovna. Provedu vás tu.“

Jenže Hacue dělalo starost něco jiného, cosi, nač se chtěla zeptat od samého začátku. Co mělo znamenat to čekal jsem vás?

Co sní má tenhle vedoucí fotoateliéru společného?

Avůbec, jak se sem vlastně dostala?

Nic si nevybavovala.

„Tudy, prosím,“ pronesl Hirasaka. Hacue se toužila zeptat na hromadu věcí, ale nejprve se musí pokusit opatrně vstát. Bez hole neudělala krok, ani nepamatuje. Zapřela se dlaněmi opohovku, přenesla váhu do paží anajednou stála na nohou. Cítila se neobyčejně svěže, ani kyčle ji nebolely. Pomalu vykročila za Hirasakou, který kní starostlivě napřahoval ruku.

Prošli přijímací místností, která na ni zapůsobila nebývale poklidným dojmem. Pohovka potažená kůží nesla známky opotřebení, ale krásně se leskla adřevěný stolek, který už také něco pamatoval, se jí rovněž líbil. Nezdálo se, že by si pán domu liboval ve starožitnostech za horentní sumy, to ne. Spíš měl navzdory svému mládí skvělý vkus adobře onábytek pečoval. To jí bylo sympatické. Zvnitřní zahrady za prosklenou stěnou problikávala světýlka apři bližším pohledu Hacue rozeznávala mechem porostlé kamenné lucerny, pěkně tvarované plačící sakury, velké ploché listy popelivky adalší rostliny. Napadlo ji, že je to skutečně pěkné pozadí pro focení lidí vkimonu.

Vkoutě přijímací místnosti se nacházel stojan, na kterém měla své místo varná konvice, skleněný sifonový kávovar, šálky adalší nádobí. Nikde ani smítko prachu, pán si zřejmě potrpí na pořádek, povšimla si Hacue suznáním. Zaujala ji objemná krabice na stole.

„Udělám nám čaj,“ řekl Hirasaka, obrátil se kní zády arutinně se pustil do přípravy pohoštění.

Hacue se ta záda bez váhání rozhodla oslovit: „Ehm, pardon?“

Hirasaka se ohlédl.

„Předem se omlouvám, jestli to vyzní hloupě,“ začala Hacue.

„Prosím,“ vyčkával Hirasaka.

„Nejsem já náhodou po smrti?“

Hirasakovi se nepatrně rozšířily zorničky.

„Ano, zemřela jste před chvilkou. Nejprve musím vždy každému vysvětlit, co se děje, ale ve velmi vzácných případech se stává, že mě lidé předběhnou asami se dovtípí, jak se věci mají.“

Ta samozřejmá odpověď vní vyvolala komplikované pocity– zmocnila se jí úleva izmatek, ale také pýcha, že ji pochválil, jak na to všechno sama přišla. Čaj nebyl ani příliš hořký, ani slabý, byl právě tak akorát.

Je tedy mrtvá, dobře, ovšem vtakovém případě by snad měla působit mrtvěji. Například by měla mít na hlavě tu klasickou trojúhelníkovou čelenku zbílé látky nebo by měla mít průhledné tělo. Jenže místo toho tu stojí pevně na nohou, které by jako duch vlastně vůbec neměla mít. Anejen to, dokonce vnímá dotyk šálku achuť čaje. Hirasaka se mezitím posadil naproti aupřeně se na ni zahleděl.

Hacue se hluboce zamyslela.

„No ale já myslela, že mě na onom světě přivítá maminka atatínek nebo manžel.“ Apřitom se jí ujal tenhle Hirasaka, kterého vživotě neviděla.

Asi se zatvářila poněkud zklamaně, protože Hirasaka pravil: „Ale ne, tohle je jen taková přestupní stanice.“

Hacue se znovu zamyslela apak se zeptala:

„Nemá vaše jméno Hirasaka něco společného spahorkemJomocu hirasaka zkronikyKodžiki? Jak přes něj Izanagi prchal zříše mrtvých?“

Její dotaz Hirasaku očividně zaskočil. Skutečně šlo onávrší na pomezí mezi světem živých asvětem zemřelých.

„Jste sečtělá.“

Hacue odjakživa ráda četla abyla zvídavá, takže si osvojila znalosti znejrůznějších oborů. Hlava mi ještě slouží, pomyslela si triumfálně.

„Dobrá, tak aspoň budeme mít tu úvodní řeč rychle za sebou. Zde se nacházíme na jakési hranici mezi životem asmrtí.“

„Avy jste mi tedy přišel naproti.“

„Ano. Ovšem zatím jste jen vpůli cesty.“

„Takže ještě nejsme na onom světě?“

„Ještě ne.“

„Vtom případě jste Jamarádža? Nebo snad pracujete pro křesťanského Boha? Jste bódhisattva? Nebo…“

Hirasaka jen mlčky přihlížel ausmíval se, až se jí zachtělo dodat něco prostořekého, jako třeba: „Ale nevypadáte na to!“

Vždyť tu jen tak sedí apije čaj, tak co jiného by byl než člověk.

„Jsem jen pouhý průvodce. Víte, když se někdo zničehonic dozví, že právě zemřel, často se to neobejde bez slz, smutku akřiku. Mým úkolem je zajistit, aby lidé utrpěli co nejmenší šok. Proto je tento fotoateliér postaven tak, aby co nejvíc připomínal skutečný svět.“

Hacue se rozhlédla. Opravdu si tu připadala jako vobyčejném tichém fotoateliéru. Však kdyby mě zničehonic předvedli před samého velkého Jamarádžu, pána smrti, opravdu bych se asi třásla od hlavy kpatě anebyla schopná jediného slova.

„Proto teď na sobě máte istejné oblečení, jaké jste nosívala. Zvenku iuvnitř cítíte, že jste to vy, připadáte si prostě normální jako vždycky atak to má být.“

„Koleno mě nebolí, to je fajn,“ pohnula Hacue pravou nohou aHirasaka souhlasně přikývl.

„Akdyž tu budete běhat, zpotíte se azadýcháte. Vnímáte všechno stejně jako za života.“

Hacue zkusmo několikrát sevřela ruku vpěst. Je to tak, všechno zůstalo při starém. Nechtělo se jí uvěřit, že její tělo už vlastně není opravdové.

„Takže odtud půjdu ještě někam dál? Na ten takzvaný onen svět?“ Mám-li jít, půjdu, jen si potřebuju udělat jasno, co bude dál. Vždycky to tak měla, nejistota Hacue odjakživa zneklidňovala.

„Ano. Nejprve po vás ale budu něco chtít.“

Co to jen může být? Hirasaka se začal přehrabávat ve velké krabici na stole. Vytahoval zní svazky čehosi, co vypadalo jako nějaké písemnosti. Každý ztěch svazků byl zabalený vbílém papíře abyly tak objemné, že se ani nevešly do ruky. Hirasaka jich zkrabice vytáhl spoustu.

„Co je to? Půjčíte mi brýle? Bez nich nic nepřečtu.“

„Měla byste vidět ibez brýlí. Jen se zkuste trochu soustředit.“

Udělala, jak řekl, aupřela zrak na balíček vjeho ruce. Bez sebemenších obtíží zaostřila anajednou viděla zcela jasně. Něco tak drobného bez brýlí nerozeznala už opravdu hodně dlouho.

„No ne...“ podivila se Hacue nahlas nad tím, co spatřila.

Byly to fotografie. Abyla jich spousta. Kdopak to asi fotil, pomyslela si. Bylo na nich náměstí nedaleko místa, kde bydlela jako malá, rodiče zamlada aspousta dalších snímků. Byly zhruba dvakrát tak velké, než bývalo v dnešní moderní době zvykem. Radost pohledět.

„Jsou to fotografie celého vašeho života. Jedna za každý den, tři sta šedesát pět snímků za jeden rok. Adevadesát dva let, to je celá hromada fotek…“

Hacue fotky jednu po druhé hltala pohledem. Vzpomínala přitom na všechno možné, co už dávno zapomněla. Jak se na tomelu ubranky jejich domu zahnízdilo kruhoočko. Na prasklinu na staré přepravce, kam skládali láhve smlékem. Jak mřížovou brankou uvchodu prosvítaly paprsky slunce avytvářely krásný pruhovaný vzor.

„Času máte, kolik chcete, nemusíte pospíchat. Poprosím vás, abyste zfotek vybrala přesně devadesát dva snímků. Tolik, kolik je vám let. Akdyž se vám nějaké budou líbit, klidně si je nechte.“

„Já je mám vybrat?“ zarazila se.

Hirasaka otevřel dveře po pravé straně. Uvnitř se nacházel pracovní stůl anějaká záhadná dřevěná konstrukce. Uprostřed ležela na čtyřech pilířích jakási plošina připomínající talíř, na kterou mělo patrně ještě něco přijít. Vespod se nacházela bytelná základna. Kromě toho zahlédla Hacue iněco jako bambusové tyče ataké věc podobnou větrníku, ačkoliv těžko říct, co to vlastně bylo. Vše ze surového dřeva, nenatřené, očividně připravené kmontáži.

„Snímky, které vyberete, pak použijeme do kolotoče vzpomínek.“

„Co? Myslíte takový ten, co člověku proběhne před očima vokamžiku smrti?“

„Ano, ten.“

„Takže ty obrázky si všichni vybírají sami?“

Hirasaka vzal do ruky jeden kus dřevěné konstrukce.

„Ano. Všem vám pouštíme fotky, které si sami vyberete.“

„Takže dle vlastního výběru...“ nevycházela Hacue zúdivu.

„Apřesně devadesát dva, protože přesně tolik jich musíme promítnout. Za každý odžitý rok jednu, od narození až do dvaadevadesátého roku.“ Hacue sice kdysi zaslechla, že člověku těsně před smrtí proběhne před očima celý život, ale nikdy ji ani ve snu nenapadlo, že si ten příslovečný kolotoč vzpomínek bude muset sama postavit. „Moment, otéhle zkušenosti přece mluví lidé, co sice měli namále, ale přežili.“

„Ano. Zcelkového počtu jsou však případy těch, kteří se odtud vrátili, zcela zanedbatelné. Domnívám se, že po odchodu zapomenou, že tu kdy byli aže si fotografie sami vybírali. Zůstane jim jen matná vzpomínka na rychlý sled životních okamžiků, který jim proběhl před očima. Prohlédněte si prosím tuto místnost.“ Hirasaka na okamžik vyšel zpřijímací místnosti aotevřel dveře naproti.

Uprostřed jasně bílého pokoje stála lenoška, na které se už od pohledu muselo příjemně hovět. Všechno vté čtvercové místnosti bylo bílé, podlaha ita lenoška, dočista jako nějaké umělecké dílo. Hacue si všimla, že vpravo se nacházejí další dveře, anapadlo ji, že možná vedou pryč zbudovy.

„Až bude hotovo, umístíme ten kolotoč vzpomínek do tohoto pokoje. Obecenstvo budete tvořit jen vy, Hacue. Budete-li však souhlasit, jakožto konstruktér kolotoče se na váš výběr také rád podívám.“

Kolotoč vzpomínek. Stejně se odjakživa říkalo ipapírovému lampionu fungujícímu na principu stínohry. Kdysi dávno jeden takový viděla, byl vyroben ztradičního japonského papíru waši skvětinovým vzorem. Pomalu se otáčel kolem své osy aprosvítalo jím červené ažluté světlo.

„Aha, takže nestačí jen tak přejít řeku ahupnout na druhý břeh.“

„Je to svým způsobem obřad. Říkejme mu třeba poslední ohlédnutí za životem.“

Vtom se Hacue rozhodla zeptat na něco, co ji strašně moc zajímalo.

„Aco bude potom? Od okamžiku, kdy přejdu na druhou stranu? Jaké to tam je?“

Hirasaka svěsil hlavu, chvíli pozoroval špičky svých bot apak se podíval zpátky na Hacue. Odpověď asi nebyla jednoduchá.

„Promiňte. Co je potom, vím sám také jen zdoslechu. Osobně jsem tam nikdy nebyl. Ztěch, co se dostali až tam, se sem nevrátil už nikdo.“

Hacue začalo dělat starosti, co bude onen svět vlastně zač. Třeba se úplně rozplyne anezůstane po ní vůbec nic.

„Slyšela jsem, že duše, které dosáhnou osvícení, se narodí znovu jako někdo jiný.“

Vrátili se do přijímací místnosti aHirasaka jim oběma dolil čerstvý čaj. Napil se aHacue ve stejný okamžik rovněž přiložila šálek kertům.

Popíjela čaj apřemýšlela. Otom, že by velmi brzy měla pozbýt svých pěti smyslů. Apřijít ioten, díky kterému ji čaj tak příjemně hřeje na jazyku. Že by měla zapomenout na to všechno, co doteď bylo– ztratit pojem otom všem. Právě to asi bude ta opravdová anezvratná smrt.

Hirasaka si jistě povšiml neklidu vjejí tváři. Znovu se chopil iniciativy apokračoval ve výkladu.

„Ani na onom světě by vaše existence neměla zcela zaniknout. Jsem přesvědčen otom, že duše zemřelých odpočívají uložené hluboko ve věčné paměti. Například…“ Hirasaka ztišil hlas azamyslel se. „Nestalo se vám třeba někdy, že jste někoho potkala poprvé, apřesto měla pocit, že jste ho už někdy viděla? Anepřišlo vám nějaké místo povědomé? Mohlo by to znamenat, že jste už takovou zkušeností jednou prošla, nemyslíte?“

„Ale ano,“ odtušila Hacue. „Dokonce itady mi to připadá nějaké povědomé.“

„Ito možná zůstalo uloženo vpaměti vaší duše,“ usmál se Hirasaka. „Jsou ale věci, snimiž duše hranici tohoto aonoho světa překročit nemůže. Když se nedokáže oprostit od vzpomínek, výčitek alpění na životě, nezbývá jí pak než zůstat stále na stejném místě.“

Hacue přikývla.

„Abychom to tedy shrnuli, pane Hirasako. Po mně se teď chce, abych vybrala dvaadevadesát fotografií, tedy tolik, kolik roků jsem na zemi žila, asvaší pomocí znich sestavila kolotoč vzpomínek. Na projekci se pak budu dívat, během té podívané se rozplynu astanu se bódhisattvou, je to tak?“

Tak mě přece jen ještě nějaká ta práce na samotném konci čeká, pomyslela si. Ani po smrti se člověk nezastaví.

„Ano. Tady už je jedno, jak ačím byl kdo výjimečný nebo jak byl bohatý. Tady mají všichni jen to jedno– své vzpomínky.“

Hacue se podívala na hromadu fotek před sebou. Jak dlouho jí asi bude trvat, než je všechny projde?

„Ale stejně, řekněte mi, proč máme vdnešní době počítačů achytrých telefonů vyrábět kolotoč zevzpomínek zpapíru adřeva? To bych tedy skutečně nečekala…“

Trochu ji zaskočilo, že má-li se po smrti něčím probírat, nejsou to osobní věci či videozáznamy, ale zrovna fotky. Hirasaka se chopil jedné zfotografií.

„Nuže, podívejme se na tento snímek zvašeho života. Vzpomínáte si, kde byl pořízen?“

Podal jí fotografii svěží krajiny rozdělené cestou táhnoucí se příkrým kopcem.

„To je…“ Ano, vzpomínala si.

Po obou stranách cesty nacházející se vprostřed snímku se rozkládala široširá pole. Pofukoval vítr arostlinky rýže se nakláněly ačechraly jako vlny na moři.

Hacue pocítila, jak sbíhá zkopce dolů apo spáncích jí stékají pramínky potu. Ve vzduchu je cítit příjemná vůně větru, který pot vysouší, akdyž si olízne rty, chutnají slaně. Nad obzorem prudce vzlétne bílá volavka, jako by ji něco vyplašilo. Zmenšuje se azmenšuje, až je zní jen bílá tečka vdálce. Dívá se za ní, dokud je vidět, rukávy kimona se třepotají, vítr náhle zesílil.

Vzpomíná si. Bylo to tehdy začátkem léta. Tehdy byla ještě malá apřipadalo jí, že to léto nikdy neskončí. Měla vsobě nezkrotnou sílu ajímal ji pocit, že až svah seběhne, dokáže ještě běžet dál, kamkoliv ajak dlouho se jí zachce.

„Už si vzpomínáte?“

„Vzpomínám, vzpomínám. To je přeci polní cesta, kterou se chodilo do sousední čtvrti. Měla jsem to tam ráda.“

Jen co vzala fotografii do ruky, hlava se jí najednou zaplnila vzpomínkami adojmy.

„Pamatovala jste si to místo, ještě než jste tu fotku zahlédla?“

„Kdepak. Úplně jsem na něj zapomněla. Ina to, že vůbec existovalo. Však už jsou tam dnes všude silnice, chodníky abytovky.“

Teď vzal snímek do ruky Hirasaka apozorně se na něj zadíval.

„Nádhera.“

„Tu krajinu už ale nikde nenajdete.“

Hirasaka fotografii opatrně vrátil zpět.

Páni, pomyslela si.

„Ne.“