Město

světla

Copyright © 2020 by Flint Maxwell

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jan David, 2024

Cover © Zhivko P. Petrov, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-4924-9 (ePub)

ISBN 978-80-277-4925-6 (mobi)

FLINT

MAXWELL

Město

světla

přeložil Jan David

Obsah

1 ŽAL

2 KINO

3 HOSTINA

4 OTISKY

5 NE TAK ÚPLNĚ PLANÝ POPLACH

6 TUNEL

7 MĚSTO

DOSLOV

Pro Jakea Clarkstona, jenž odjakživa patří do rodiny

Příliš mnoho záhad je pouze k zlosti a přemíra dobrodružství člověka vyčerpá.

I té hrůzy a strachu je až až.

DEAN KOONTZ, PODIVNÝ THOMAS

1

ŽAL

❄

Měsíc byl mrtvý.

Stejně tak ihvězdy.

Od začátku vánice jsem ani zjednoho neviděl sebemenší kousek. Avážně mi chyběly, obzvlášť za chladných, temných nočních hodin, kdy se obloha proměnila vnepropustnou černou zeď nicoty, vníž začaly přízraky volat naše jména.

Chyběly mi stejně jako Jonas, halasný táta od rodiny, co vpodstatě žil vposilovně audržel se na nohou, ikdyž do sebe kopl tolik panáků, že by to skolilo islona. Chyběly mi stejně jako Helga, laskavá žena, co se nás ujala, když jsme utekli zpronajaté chaty na opačném břehu jezera Prism Lake (dokonce ipoté, co jsem jí rozbil okno). Chyběly mi stejně jako Mikey Hark, Elin mladší brácha, zněhož se vyklubal zábavný, láskyplný aveselý mladík akterého brutálně zavraždil šílený lidský netvor zohijského Woodhavenu.

Když je řeč oWoodhavenu, tohle město hrůzy jsme opustili, jen jak to šlo. Sprvním paprskem světla, jenž vykoukl zpoza mraků, jsme se sbalili avyrazili na svých skútrech do čerstvého prašanu. Hnali jsme motory do obrátek, abychom měli Woodhaven co nejdřív za sebou. Nedokázal jsem se zbavit pocitu, že když se otočím, spatřím vzávějích temnou postavu. Postavu Boba Ballarda shlavou visící na několika rudých vláknech, ústy plnými krve aočima plnýma vražedných myšlenek.

Nevím, jestli si to pamatujete, ale zmiňoval jsem se otom, jak se mi před očima udělala tma, když jsem Ballardovi udělal tu věc, ajak jsem si pamatoval jenom následky svého činu. Když jsme se však vzdalovali od událostí vonom woodhavenském domě, moje mysl se rozhodla postupně zaplňovat prázdná místa avracet mi střípky vzpomínek na to, co se tam stalo. Většina těchhle střípků se mi vracela vpodobě nočních můr. Viděl jsem se vnich, jak mu prorážím hrdlo čepelí lopaty. Viděl jsem krev. Hodně krve. Viděl jsem, jak se krev řine záhyby avrypy vkovu. Viděl jsem bílé záblesky jeho páteře, lesknoucí se svazky šlach ijeho oči, vnichž pomalu vyhasínal život.

Vtěchhle nočních můrách ale Bob nezemře. Vytrhne si lopatu zhrdla arozesměje se. Sípavý chechot mu spíš než zúst uniká zrány vkrku. Do obličeje mi stříká rudá sprška krve, on lopatu otočí avrazí ji do hrdla mně. Cítím, jak se mi oddělí hlava, skutálí se mi zrozervaného krku, praští sebou opodlahu sklepa apak mě oslepí oblak prachu. Nějak jsem pořád při vědomí, naživu. Prach se usadí. Bob se ke mně kolébá jako zombie asúsměvem ahlavou sotva držící na krku zařve: „Měls spolupracovat, Grady, kámo! Nechat mě udělat mou práci– třeba by to pak nebylo takhle zlý!“

Jeho bota se zvedne do vzduchu apadá zpátky jako obří kovadlina– avtom se skřikem probudím.

Ano, tyhle výjevy se mi po všem, čím jsme si prošli, zjevovaly každou noc. Nedokázal jsem je setřást, aačkoliv se opakují méně často, úplně se mi to nepodaří snad nikdy.

❄

VeWoodhavenu jsme se zdrželi tři dny ajak jsem už řekl, hned srozbřeskem jsme se vydali dál, vco možná nejlepší části dne hledat přístřeší vdalším městečku, zvaném Tallmadge Falls. Na rozdíl od Woodhavenu bylo tohle městečko opravdu opuštěné– aspoň podle toho, co jsme viděli. Žádní přeživší, žádní šílení, žádné přízraky. Jenom sníh– bílé moře, kam až oko dohlédlo, přerušované kmeny stromů, zvelké části zasypanými.

Nebyli bychom zastavili, nebýt Elina postřehu.

Já řídil skútr, ona seděla uspolujezdce, vedle sebe naše ubohé zásoby– spousta repelentu, zapalovačů apár baterek– ana klíně Mikeyho tělo. Pořád ještě zabalené do deky. El si ho pevně tiskla na prsa. Po celou cestu neřekla ani slovo, jen každou chvíli tiše vzlykla.

Stone řídil druhý skútr, snímž se držel těsně za mnou aEl. Jeho posádku tvořili Mia se Žvejkem azbytek našich věcí– rezervní bundy, deky, ponožky, boty azbytky jídla zbenzínky kousek od Avery’sMills.

Blížili jsme se kměstu, když El něco špitla. Přes vrčení sání adorážení větru jsem ji sotva uslyšel. Podíval jsem se směrem, kam se dívala ona. Přes rozbité čelní sklo ukazovala někam doprava. Kromě korun stromů jsem spatřil ještě něco. Mezi lesy se skvěla zářivá bělost, nad níž se kobloze tyčila vysoká věž. Jako maják, ostře kontrastující sšedí atemnotou.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„Kostel,“ odvětila Eleanor. „Aspoň myslím.“

„Vypadá pěkně.“

„Nejen to. To je to místo, co hledáme. Cítím, že je tam… já nevím– něco na něm je.“

Netušil jsem, očem to El mluví. Jistě, hlavou mi prolétla myšlenka, že bych měl zastavit aujistit se, že je vpořádku, ale neudělal jsem to. Po tom, co jsme zažili vBobově sklepě, spolu se ztrátou jejího bratra, vás muselo napadnout, že brzo přijde orozum. Mě to teda napadlo. Jenže, jak už jsem taky řekl, El je silnější než spousta jiných lidí.

„Musíme tam jet,“ řekla. Její oči hořely vážností, jakou jsem od chvil veWoodhavenu neviděl. „Chci tam nechat Mikeyho. Uložit ho tam.“

Dál už jsem se na nic neptal azamířil tou bílou záplavou kvěžičce. Čím víc jsme se ke kostelu blížili, tím jsem si byl jistější, že má El pravdu.

Vážně na něm něco bylo.

❄

Tallmadge Falls mi vmnohém připomínalo Woodhaven– malé městečko, obklopené zemědělskou půdou alesy. Aopuštěné. Vsrdci města leželo kruhové náměstí. Byl to vlastně veliký kruhový objezd sosmi výjezdy, vycházejícími do všech stran– avjeho středu park. Po obvodu byly nasázené stromy, aby zabránily řidičům vpřejíždění obrubníku arozrývání trávníku. Všechno tu pochopitelně pokrýval sníh– další věc, vníž se obě města shodovala– atak jsem si dovolil domýšlet, co se asi pod nánosy sněhu skrývá. Lavičky, chodníčky vedoucí kněkolika budovám po obvodu, odpadkové koše, amožná pár pamětních desek, věnovaných štědrým dárcům. Okraj objezdu lemovala rychlá občerstvení, benzínky alékárny– avšak mnohem vzhlednější než zchátralé podniky apodivný motel, které jsme viděli na náměstí Woodhavenu.

Ikdyby tady takový motel byl, těžko by ohrozil majestátnost zdejšího kostela. Jak jsme se kněmu blížili, docházelo mi, jak je starý. Někdo by řekl víc než starý. Byl starobylý. Nebo snad historický. Navzdory svému věku ačetným známkám rozpadu byl kostel pořád krásný. Možná ještě krásnější vobklopení všeho toho sněhu. Zářil jako jasná hvězda na noční obloze.

Zajel jsem sáněmi až ke schodišti vedoucímu ke dveřím do kostela avypnul motor. Cítil jsem se, jako bych hleděl na starý obraz– takový, co se ukládá do ochranného rámu, který zabrání tomu, aby neutuchající proud blesků zfoťáků proměnil obraz vprázdné plátno.

Před stavbou se tyčily čtyři pilíře, na nichž na mnoha místech chyběl nátěr abylo tak vidět holé dřevo. Nad pilíři bylo veliké okno zbarevného skla ana něm zkreslené vyobrazení Krista na kříži. Kristův trup byl posetý černými dírami, jako by po něm někdo házel kameny, ale tato skutečnost ani vrstva ledu nedokázaly zastínit oslnivou dokonalost celého díla. Na vrcholu kamenného schodiště, rovněž zasypaného sněhem, se mezi druhým atřetím pilířem zvedaly vysoké dveře. Zaklonil jsem hlavu azahleděl se na věž, zvonici avěžičku, zakončenou křížem, protínajícím oblohu.

Do skútru pronikl hřejivý závan. Neřekl bych, že jsem si to jen představoval, nebo že to byl jen nějaký vnitřní pocit. Vážně věřím, že byl vzduch oněkolik stupňů teplejší. Ne omoc, ale vnašich podmínkách bylo ipár stupňů hodně.

Myšlenka, že je tohle místo možná chráněné, nebyla úplně šílená. Myslím– apodle mě si to mysleli iostatní–, že to místo bylo kouzelné, ale je to takové to kouzlo, co vám moc dlouho nevydrží. Jako když najdete berušku asní štěstí. Nemůžete ji ale zavřít do zavařovačky anechat si ji napořád, abyste zní dojili sílu. Ne, musíte ji pustit. Musíte jí otevřít okno nebo dveře apomoct jí zpátky do přírody, kam patří. Něco takového nepatří jednomu člověku, nýbrž všem, kterým beruška přijde do cesty. Přesně takový pocit jsem měl ztohohle kostela. Nabízel bezpečí těm, kdo kněmu přijdou. Využívat jeho pohostinnosti příliš dlouho by nadělalo víc škody než užitku. Jistě, jeho zdi nás ochrání amožná dokonce taky vydávají nějaký druh štěstí, jenže nikomu nepatří. Nikdy nepatřily anikdy patřit nebudou.

Za dobu, kterou jsme vkostele strávili– pokud mi paměť slouží, tak to nebyl ani den–, nás nic nevyrušilo. Akdyž říkám nic, pak myslím nic. Přízraky se držely dál od náměstí amožná od celého města. Neskučeli žádní netvoři, jen vítr, aiten byl vporovnání stím, na co jsme byli zvyklí, celkem mírný. Nic nevolalo naše jména, nic nás nepokoušelo, mě nenapadaly žádné špatné myšlenky aza hodinu či dvě, co jsem vkostele spal, nepřišly ani noční můry se zabijáckým Bobem Ballardem.

Žili jsme skoro ve stavu úžasného blaha.

„Jo,“ řekla El třaslavým hlasem, za nějž však nemohl okolní chlad. „Jo, to je ono.“

Stone aMia zastavili vedle nás. Oba na stavbu hleděli se zasněným výrazem ve tváři. Žvejk se mezi nimi postavil na zadní, opřel se předními packami oúzkou palubovku avykoukl skrz zamlžené sklo. Dokonce ion se zdál šťastnější ajá za to byl rád– po všem, čím si prošel.

„Kouknu se, jestli je otevřeno,“ řekl jsem El avystoupil. Její hlas jsem dál slyšel jasně azřetelně, díky ztišujícímu se větru.

„Asi bude,“ pokračovala se stoprocentní jistotou, aměla pravdu.

Dveře se otevřely směrem dovnitř atiše, jen jsem se jich dotkl. Skoro jako by je pro mě otevřel nějaký neviditelný hostitel. Jen vstup, Grady. Na okamžik se posaď, ohřej si kosti, dej odpočinout své duši.

Naskočila mi husí kůže apo zádech mi přejel mráz, ale stejně jako za Elin třaslavý hlas zřejmě ani za tohle nemohl sžíravý chlad.

Zastavil jsem se, než jsem překročil práh, akoutkem oka jsem zachytil jakousi ceduli. Její horní část trčela ze sněhu abyla tak čitelná jen půlka prvního řádku. Došel jsem kceduli, ometl ji ačetl:

Historický kostel vTallmadge Falls,

postaven mezi lety 1822 a1825,

navržen Franklinem Cantorem.

Tato historická památka

je nejstarší církevní stavbou vOhiu

dodnes využívanou kbohoslužbám.

Cedule mi přišla poněkud skličující, když se teď vkostele žádné bohoslužby nekonaly, ale ani trochu tím neztratila na přívětivosti. Otočil jsem se amávnutím přivolal ostatní. Přišli ke mně, já se vrátil ajednomu po druhém pomohl do schodů.

El šla poslední, protože než se Stone sMiou dostali ke dveřím, celou dobu si stavbu prohlížela. Pořád ještě svírala vnáručí Mikeyho tělo. Převzal jsem ho od ní aspolečně jsme vstoupili dovnitř.

Kolem kazatelny anahoře uklenby panovala tma, ale ne ta hrozivá tma, co nás děsila. Prostě obyčejná tma, jestli něco takového dává smysl– výsledek absence světla, nikoliv přítomnosti nadpřirozených bytostí. Tak či tak máme nesnášenlivost vůči tmě vDNA, akdyž jsme prozkoumávali nekonečné řady nezapálených svíček, lemujících uličku izadní stěnu stupínku, sjejich zapálením jsme neváhali ani vteřinu.

Stone se spomocí prkna dobelhal ke kazatelně aztěžka dosedl na schod. Potřásl hlavou, přičemž mu spadla zhlavy kapuce. „Páni, na to, že je to tu starý jak vyschlý hovno, to není tak zlý.“

„Stone!“ vyjela po něm Mia. Seděla vprvní řadě lavic od stupínku. „Vkostele se ‚hovno‘ neříká!“

„Vždyťsto zrovna řekla.“

Mia se naoko zasmála– háháhá! „To se nepočítá, ty starej ko–“

Stone zvedl prst aukázal na ni. „Nene!“

„–jote. Kojote! Řekla jsem kojote!“

Stone se zazubil. „Ne že by to dávalo smysl… ale dobrej pokus.“

Jejich výměna mě přiměla kúsměvu, ale kjejich smíchu jsem se nepřidal. Ač jsem se tu cítil vbezpečí avteple, dělal jsem si starosti oEl. Za celou dobu se nepohnula ze svého místa vzadní části kostela, kam jsem na jednu zlavic uložil Mikeyho.

Stála za lavicí anakloněná přes ni hleděla se slzami vočích na svého brášku. Každou chvíli některá ze slz skanula avsákla se do deky, která byla omotaná kolem Mikeyho těla.

Odkašlal jsem si. Ostatní se podívali mým směrem ajá pokynul kEl. Přišli knám ajá jí položil ruku na záda. Přes několik vrstev oblečení jí prostupovaly hrbolky páteře aoblouky žeber. Napadlo mě, kdy asi naposledy jedla– nebo aspoň spala.

„Co chceš dělat?“ zeptal jsem se.

„Chci ho přivést zpátky,“ odvětila El azasmušile se usmála. „Ale to nedokážu, tak ho asi budu muset nechat jít.“ Pohladila deku vmístě, kde pod ní byla Mikeyho hlava. „Apohřbít ho nemůžeme. Zem je na to příliš zmrzlá, ataky nemáme žádný lopaty.“

„Ikdyby zmrzlá nebyla,“ řekl Stone aštípl mě do bicepsu, „Grady by byl kničemu.“

„Ale stejně bych udělal, co bych moh. To se vsaď,“ odvětil jsem. „Když řekneš, ať vyběhnu ven azačnu hrabat vlastníma rukama, klidně to udělám.“

Elin úsměv se ze zasmušilého proměnil voněco vřelejší. „Já vím, že jo, Grady.“

Stone mě klouby na ruce podrbal na hlavě. „Seš dobrák, kámo. Někdy až příliš.“

El si stoupla na špičky apolíbila mě na tvář, až mi po ramenou přejel příjemný mráz. „Neboj se, Grady, nic hrabat nemusíš.“

„Tak jak to teda uděláme?“ zeptal jsem se.

El pokrčila rameny. „Jen se sním chci řádně rozloučit.“

„Anechat ho tady?“ ptala se Mia.

El přikývla. „Jo. Tady bude vbezpečí.“

❄

Atak jsme to taky udělali. Pomohl jsem El připravit Mikeyho. Otřít zněj krev, učesat mu vlasy, převléct ho do něčeho, co není nasáklé krví. El se bohudíky celou dobu držela, akdyž bylo hotovo, Mikey vypadal skoro stejně, jak jsem si ho pamatoval.

Jeho tělo leželo na stupínku, obklopené zapálenými svíčkami, anad ním se tyčil veliký kříž. Řekli jsme pár hezkých slov, uronili slzu, Žvejk zavyl.

Konečně mohl Mikey, vtomhle krásném kostele vkrásném městě, nalézt klid.

❄

Pár hodin nato prosvitlo skrz mraky slunce, aby nám dalo najevo, že je načase jít dál. Atak jsme pokračovali na jih, akdyž už tak tlumený sluneční svit ještě víc potemněl, našli jsme si nový úkryt, přečkali tmu aznovu vyrazili.

Jako na kolovrátku.

Asi týden poté, co jsme opustili Woodhaven, zmizelo světlo na nejdelší dobu, co jsme si za poslední dny pamatovali. Mohli jsme čekat, než temnota pomine, ale věděl jsem, že se co nevidět narodí Miina dcerka, atak čekat nemůžeme. Ač byla Mia obyčejně klidná ausebraná, začínala být– celkem pochopitelně– čím dál ustaranější, atak po důkladném přemítání vpekárně plné okoralého azmrzlého pečiva padlo rozhodnutí. Musíme jít dál. Nemáme na vybranou.

Dokud budou skútrům fungovat světla avánice bude mírná anezasype nás dalšími dvěma metry sněhu, budeme vpohodě.

Azatím to vycházelo.

Příšery nás nechávaly na pokoji, ale nebyly daleko. Tím jsem si byl jistý.

Nedlouho poté, co jsme odjeli zpekárny, potřebovaly naše sáně natankovat. Vystoupil jsem, abych doplnil nádrž. El tvrdě spala ajá ji nechtěl budit, tak jsem mávl na Stonea sMiou, ať zastaví, azačal tankovat, zatímco oni na mě svítili. Tím drželi příšery vbezpečné vzdálenosti, ačkoliv nás stejně pokoušely. Když jsem plnil nádrž, donesl se ke mně jemný hlas.

Mikeyho hlas.

Nechals mě umřít, Grady. Nebyls dost rychlej… Proč? Proč jsi mě nezachránil? Necháš umřít imou sestru? Aco Mia? Necháš to její malý umrznout?

Nedokázal jsem na ty otázky odpovědět avší silou se snažil je ignorovat. Přiznám se ale, že se mi při tankování tak třásly ruce, že jsem si pořádně polil bundu.

Jen co jsem nádrž doplnil, uháněl jsem zpátky do bezpečí kabiny. Mikeyho smích mě doprovázel, dokud jsem nezabouchl dveře.

Žvejk zvědavě vykoukl čelním sklem. Měl vytřeštěné, zvlhlé oči ahlavu natočenou doleva, odkud přicházel ten falešný hlas. Chudák pes tiše zakňučel.

Rukou vrukavici jsem ho pohladil po zádech, vděčný za to, že se El ani nepohnula, ašpitl: „Já vím, chlapče, já vím. Taky mi chybí.“

❄

Pamatuju si, že jsem byl vjednom kuse unavený. Chci říct, víc než to. Mimo bezpečí ateplo kostela se mé noční můry vracely, jen co jsem zavřel oči. Atak jsem se přirozeně vyhýbal spánku, co to jen šlo.

Netušil jsem, kolik dní uplynulo od chvíle, kdy jsme nechali Mikeyho vtom kostele, protože dny anoci splývaly. Přidám-li ktomu skutečnost, že jsem nikdy nespal vzátahu víc než hodinu či dvě, úplně jsem ztratil ponětí očase. Vlastně jsem kromě vědomí, že vánice apříšery přišly čtvrtého července, od toho dne vpodstatě netušil, jaké je datum. Ne že by na tom snad záleželo. Odpočinek přijde, až budeme vbezpečí, ato jsme ještě nebyli.

Kvůli téhle nemožnosti spánku jsem co nejvíc hlídkoval, zatímco ostatní spali. Věděl jsem, že když zůstanu vzhůru avyzbrojen světlem, nedovolím, aby mi ztěžkla víčka. Když to dopustím, vystavím nebezpečí nejen sebe, ale isvé milované. Ajediné, na čem záleželo, bylo udržet je vbezpečí. Ztrátu dalšího člověka bych totiž neunesl. To bych si ta víčka radši sám uřezal.

Naším útočištěm se na noc stala opuštěná školní budova. Byla to součást větší střední školy někde uhranic mezi Ohiem aKentucky, jestli teda šlo věřit těm pár značkám, co jsme cestou potkali. Stavba byla starodávná, ale stará architektura se nám ukázala jako neúčinnější forma ochrany před příšerami. Cihly, kámen, malá okna, těžké dveře zbytelného dřeva aoceli– naprosto ideální.

Školní budova byla dvoupatrová. Žlutá dlažba pod našima nohama byla ošoupaná předchozími generacemi. Celé místo vonělo prachem astarými knihami– jejich aroma mi bylo mnohem příjemnější než okolní chlad.

Zůstali jsme vsuterénu, který vypadal spíš jako doupě zatracení než místo vhodné pro děti. Tady dole lemovaly stěny obnažené trubky. Byly tu dvě koupelny, komora plná čisticích prostředků atoaletního papíru, avdohledu ani jedno okno. Prošel jsem další patra, ale nenašel vnich nic užitečného. Jen učebny smnoha okny anedostatkem únikových cest. Spodní doupě nám skýtalo tolik potřebnou ochranu před živly– apříšerami.

El, Stone aMia spali, zatímco já seděl na jednom ze žlutých schodů, zamyšlený ase Žvejkem, který se mi vrtěl unohou. Na hlídce nebylo co jiného dělat. Přemýšlet asnažit se zůstat vzhůru. Atak jsem přemýšlel amoje myšlenky byly jako obvykle chmurné.

Myslel jsem na ztrátu Jonase, pak Helgy anakonec Mikeyho– všichni odešli za děsivých, tragických okolností. Myslel jsem na matku, bez níž jsem vyrůstal. Na to, jak chtěla být spisovatelkou, jak napsala ten úžasný příběh opsovi zdětství, co znovu obživne avrátí se kteď už dospělému páníčkovi, aby uzavřel tuhle nepříjemnou kapitolu jeho života, jak jsem usebe vpeněžence nosil kopii toho příběhu, ač jsem ho znal slovo od slova. Teď už jsem ho ale neměl, protože jsem ho ztratil, když začala ta vánice. Myslel jsem na otce ana to, jak umřel na infarkt. Myslel jsem na toho chlapce, co jsem ho nedokázal zachránit zplamenů akterý mě strašil už před touhle vánicí astrašil mě ipotom.

Na tohle všechno jsem myslel, abych zůstal vzhůru. Možná jsem byl šílenej. Měl jsem vbatohu knížky. Mohl jsem si vnich číst, zaměstnat mysl. Jenže kdykoliv jsem nějakou otevřel, zakvílel vítr astará budova se rozsténala jako umírající obr ajakákoliv šance, že se budu soustředit na slova vknize, byla rázem fuč.

Mou jedinou možností tak bylo popustit těmhle příšerným myšlenkám uzdu. Koneckonců byly plné výjevů znočních můr, aty jsou přece palivem pro nespavost, ne? Chytil jsem se toho zlého adíky tomu mi dál tlouklo srdce.

❄

Předklonil jsem se apřes vrstvu přikrývek pohladil Žvejka. Zacukal jedním uchem, koukl na mě štěrbinou mezi víčky aměkce zakňučel.

„Je to dobrý, kamaráde. Dobrý.“

Vážně? Než jsme ztratili Mikeyho, nebyl jsem tak… na dně. Nebyl jsem tak… vyděšený. Nebo jo?

Bože, jak se všechno změnilo.

Vstal jsem aprotáhl se. Chůze udržovala proudění krve, které zase zabraňovalo únavě. Vylezl jsem po schodech do druhého patra atroufl si vykouknout zasněženým oknem. Souvislá, bezhvězdná, černá obloha. Jako bych hleděl do tváře věčnosti. Ajestli tohle byla moje věčnost, pak jsem za ní nijak nespěchal.

Řekli byste, že na tak ponurém avšudypřítomném výhledu nemůžete najít nic pozitivního, ale já se oto přesto snažil. Říkal jsem si, že život je drahocenná věc aže za těmi temnými mraky pořád hoří vzdálené plamínky jasného světla. Když budeme dál bojovat, možná je jednoho dne znovu spatříme.

Aspoň jsem vto doufal.

Opřel jsem se zády ozeď. Měl jsem těžká víčka, ale nesměl jsem usnout. Usnout znamenalo otevřít si víko rakve avlézt dovnitř. Atak jsem se plácl po tvářích. Kožená rukavice na mé pravačce pleskla okůži.

Musel jsem tam sedět další hodinu, přemýšlet, přát si, doufat, než na mě zamává Večerníček svojí čepičkou. Kdyby Stone nevstal, asi bych tam usnul.

Teď měl berli. Prkno, okteré se předtím opíral, zahodil, když jsme se ještě před touhle školou zastavili vlékárně anašli vní tuhle berli. Kdykoliv jsme narazili na lékárnu nebo supermarket, využili jsme příležitosti. Jedině tak jsme se dokázali zásobit repelentem poté, co jsme ho nedávno skoro vypotřebovali. Naštěstí nám ho tam lidi nechali na regálech dost. Tahle lékárna ale byla vypleněná avpodstatě zní všechno zmizelo, včetně druhé berle. Stone se sjednou berlí pohyboval oněco pomaleji, ale pořád lepší, než kdyby se nehýbal vůbec– nebo se, chraň Bože, musel vozit na mých zádech, jako tomu bylo při našem přechodu jezera Prism Lake.

Žvejk vstal, když knám Stone přistoupil.

„Seš vpohodě, Grady?“ zeptal se.

„Začínám bejt trochu unavenej.“

„No, je fakt, že vypadáš jak kus hovna.“

„Vždycky jsi byl mistr slova,“ opáčil jsem.

Sakra, vlastně my všichni– teda aspoň chlapi. Mně vlasy přerůstaly přes uši vjakémsi nechtěném háru zšedesátek ve stylu Paula McCartneyho… až na to, že já spíš než jako Brouk vypadal jako šváb. Stone se zase honosil neposedným afrem ahuňatými vousy.

„Já vím, že jo, kámo. Nemusíš nic vysvětlovat.“

„Jak kus hovna. Jo, chápu.“

❄

❄

❄