Ukážka z elektronickej knihy

© Miron Keruľ-Kmec

Príklady a citáty M - R

Vydal: FILOKALIA

Návrh obálky a grafická úprava:

Štefan Keruľ-Kmec ml.

ISBN 978-80-8233-235-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2024

Maličkosti

Kenneth Smith, ktorý pracoval ako vodič električky v Baltimore, mal medzi jednotlivými jazdami sedem minút oddychu. Veľké námestie, kde sa končila jeho linka, bolo zarastené hustým krovím, a húštinami. Pán Smith sa rozhodol venovať svojich sedem minút voľna práci. Na konci každej jazdy klčoval kríky a vytrhával burinu. Postupne premieňal námestie, na ktoré bolo predtým hanba pozrieť, na záhradu.

Teraz tam stoja duby a topole, okolo nich rastú mexické ruže, petúnie, cínie a fialky. Mäkké trávniky sú obrúbené vybielenými kameňmi. Chodníky vysypané štrkom vedú k miestu na piknik.1

*

Malé veci máme konať, ako by to boli veľké, lebo v našom živote žije Boh, a veľké veci zase, ako by to boli malé, lebo vieme, že Boh je všemohúci. (Pascal)

*

Jedného mladého mnícha poslali na pár mesiacov do kláštora vo Flandrách. Mal tam s ďalšími mníchmi tkať vzácny gobelín. Jedného dňa vstal rozhorčený zo svojej stoličky.

„Basta! Už toho mám dosť! Poučenie, čo som tu dostal, nemá zmysel. Narábam so zlatou niťou a hneď na nej musím urobiť uzlík a potom ju bez dôvodu odstrihnúť. To je plytvanie!“

„Synku,“ povedal mu starší mních, „ty nevidíš tento gobelín tak, ako sa naň treba pozerať. Sedíš z opačnej strany a pracuješ iba na jednom bode.“

Zaviedol ho pred gobelín. Visel vo veľkej miestnosti a mladému mníchovi úplne vyrazil dych.

Pracoval na prekrásnom obraze Klaňanie kráľov a jeho zlatá nitka žiarila z oslňujúcej svätožiary nad hlavou Jezuliatka. To, čo sa mladému mníchovi zdalo nezmyselným plytvaním, bolo čímsi nádherným.2

*

Z Verneovho románu Tajomný ostrov sa dozvedáme ako niekoľko stroskotancov vzducholode sa zachránilo na osamelom ostrove. Jeden z nich, učený inžinier, zostrojil všetko, čo potrebovali. Ale nemali chlieb. Na to už nestačil. Stalo sa ale, že chlapec opravoval podšívku na kabáte a našiel jedno obilné zrnko. Ukázal to ostatným. Smutne sa usmial. Inžinier však zajasal. Pôda je tu veľmi úrodná, úroda dozreje dvakrát do roka. Zasiali teda zrnko a starostlivo ho chránili. Žiadna iná vec by im nemohla nahradiť jediné obilné zrno. Keď po čase jedli prvý chlieb, chutil ako najlepšia pochúťka.3

*

Jeden kupec sa radostne vracal z trhu. Úspešne predal všetok tovar a mal tašku plnú zlatých a strieborných mincí.

Z opatrnosti chcel dôjsť domov do západu slnka a preto sa rýchlo vydal na cestu. Tašku pevne pripútal k sedlu a koňa ostrohami poháňal do cvalu.

Pred obedom sa zastavil v jednom mestečku. Muž, ktorý sa mu postaral o koňa, poznamenal, keď mu ho privádzal za uzdu: „Pane, vášmu koňu chýba klinec v ľavej zadnej podkove.“

„O to sa nestaraj,“ oboril sa na neho kupec, „už mi ostáva len šesť míľ a to tá podkova ešte vydrží. Nemám čas!“

Popoludní sa kupec zastavil v hostinci a pre koňa objednal ovos. O chvíľku za ním prišiel čeľadník: „Pane, vášmu koňu chýba ľavá zadná podkova. Ak chcete, postarám sa, aby ho okovali.“

„Ale nie,“ namietal kupec, „na to mám málo času, a to zviera dve míle ešte vydrží.“

Znovu sa vyšvihol do sedla a pokračoval v ceste. Ale o chvíľku kôň začal krívať. Netrvalo dlho a miesto krívania sa bolestivo potácal. Nato spadol a zlomil si nohu. Kupec musel ďalej pešo. Naložil si tašku na chrbát a noc ho zastihla práve keď prechádzal temným lesom. Dvaja darebáci ho o všetko okradli a tak domov došiel až ráno, zbitý a nahnevaný.

„Za to všetko môže jeden prekliaty klinec!“4

*

Keď som mal štrnásť rokov, pozoroval som drozda sediaceho na baze, ako jedol z bobuliek.

Keď sa nasýtil, odletel na blízky múr a medzi jeho kamenie utrúsil zo zobáka semiačko.

Keď som mal štyridsať rokov, videl som, ako z puknutej betónovej plochy vyrastala baza.

Jej korienky roztrhli murivo. Rozostúpila sa v ňom prasklina široká na krok . Úlomkom betónu som tam naškriabal slová: „Čin drozda.“5

*

Guliver bol obor, ktorého nemohol nikto premôcť. Prišiel do Liliputu medzi trpaslíkov. Obor im všetko zjedol. Nestačili mu hádzať jedlo do úst ani po lopatách. Niekoľkokrát sa trpaslíci snažili obra zbaviť. Ale žiaden povraz nebol tak silný, aby ho obor nepretrhol. A predsa trpaslíci zvíťazili. Raz po výdatnom obede Guliver tvrdo zaspal. Trpaslíci omotali obra hodvábnou niťou na tisíc ráz. A hľa, keď sa obor prebudil, nemohol sa ani pohnúť.6

*

Známeho talianskeho umelca, tvorcu Sixtínskej kaplnky, navštívil priateľ. Našiel ho pri práci na novej soche.

„Zdá sa mi, že v práci pomaly pokračuješ,“ poznamenal priateľ, pozerajúc si sochu.

„Naopak,“ odpovedal umelec. „Pozri, tu som trochu vyhladil, tam zasa odstránil istú drsnosť. Pery dostali iný výraz. Svaly sú vydutejšie.“

„Ale to sú iba drobnosti,“ živo reagoval priateľ. Michelangelo mu s úsmevom odpovedal:

„Áno, to sú drobnosti, ale z mnohých drobností vzniká krása a dokonalosť. A to už nie sú malé veci.“7

*

O najväčšom bankárovi Lafittovi sa hovorí, že ako chudobný chlapec išiel k istému bankárovi, aby ho prijal do práce. Bankár mal veľmi zlú náladu a chlapca vyhodil, hoci mal odporúčanie od jeho priateľa. Keď chlapec vychádzal, zbadal na zemi špendlík a zdvihol ho. Bankár to spozoroval a zavolal ho späť. Spýtal sa: „Čo si zdvihol?“

Špendlík,“ odpovedal chlapec. „Môže sa mi niekedy zísť.“

Bankárovi sa zapáčilo, že si všíma maličkosti a chlapca prijal.8

*

Istý žiak navštívil otca biskupa. Vtedy navštevoval 5. ročník gymnázia. Otec biskup mu na rozlúčku daroval knihu O nasledovaní Krista.

Od vtedy prešlo veľa vody. Po troch desaťročiach sa z misií vrátil misionár. Navštívil biskupa a povedal mu: „Otec biskup, Vám ďakujem za to, že som sa stal misionárom. Ako mladému študentovi ste mi darovali krásnu knihu O nasledovaní Krista. Čítal som ju pozorne takmer každý deň. Našiel som v nej krásne poučenia pre život, krásne rozjímania. Táto kniha ma zachránila od hriechov mladosti, od nerozvážnych poblúdení. Vzbudila vo mne túžbu stať sa kňazom, ba misionárom. Veľmi Vám za to ďakujem.“9

*

Buďte verní v maličkostiach, pretože v tom je naša sila. Pre nášho dobrého Pána nič nie je príliš malé, pretože je tak veľký a my sme tak maličkí. Práve preto, že sme takí malí, zostúpil dole a robí pre nás toľko maličkostí – aby nám dokázal svoju lásku. Pretože ich robí on, nemôžu byť malé, sú veľké. On nemôže robiť nič malé. Áno, moje milé deti, buďte verné v malých prejavoch lásky, buďte i v maličkostiach verné reholi, ktorá vás povedie k svätosti a urobí vás podobnými Kristovi.10

*

George Washington Carver raz v modlitbe prosil Boha, aby mu vysvetlil vesmír. Ako hovorí, Boh mu odpovedal takto: „George, vesmír je príliš veľký, aby si ho pochopil. Predpokladám, že ma necháš starať sa o neho.“ Carver pokorne odpovedal: „Pane, a čo tak arašidy?“ Pán mu odpovedal: „To je niečo tvojej veľkosti. Choď, pracuj a ja ti pomôžem.“

Keď Carver začal študovať arašidy, objavil cez 300 produktov, ktoré možno vyrobiť z arašid – takého maličkého kúska Božieho univerza.

*

Sir Michael Costa dirigoval orchester, ktorý sa pripravoval na vystúpenie spolu s veľkým speváckym zborom. Niekde uprostred skladby, keď bubny burácali a viončela spievali svoju bohatú melódiu, hráč na pikolu si šomral pod nos: „Čo ja tu robím? Veď ma nikto nemôže počuť. Veď ja vôbec nemusím hrať!“ A tak držal hudobný nástroj pri ústach, no nehral. Prešlo azda len pár sekúnd a dirigent zakričal: „Stop! Stop! Kde je pikola?“ Tento malý nástroj chýbal sluchu najdôležitejšej osoby.

Niečo podobné sa odohráva v živote kresťana, ktorý si myslí, že vôbec nebude chýbať s tým svojím „biednym talentom“ v tom Božom orchestri. A vtedy zaznie hlas: „Stop! A kde je pikola?“ Božský Dirigent spozná, kedy nehráme.

Či je náš talent veľký alebo malý je v Božích očiach tak dôležitý, že sa ho máme usilovať dokonale využiť.

Chlapec z evanjelia mal päť chleby a dve ryby. To bolo veľmi málo na celodennú obživu pre jedného. No neváhal ponúknuť to, čo mal a stal sa zázrak – nasýtili sa tisícky.

Ak s ochotou ponúkneme to málo, čo máme – svoj talent, svoje schopnosti, um, či silu rúk – tiež sa stane zázrak. Uvidíme, aké veľké veci Boh dokáže urobiť s tým málom, čo mu odovzdáme.

*

Dvaja pútnici prechádzali počas putovania malým mestečkom. Starší z pútnikov zodvihol v prachu ležiacu mincu a i keď to bola len drobná minca, potešil sa jej. I mladší pútnik, kráčajúci pár krokov pred druhým, mincu videl, no zdala sa mu len veľmi malej ceny, než aby sa pre ňu zohol.

Na konci mesta predávala starenka slivky. Urodilo sa jej ich veľmi veľa a tak ich predávala lacno. Starší z pútnikov sa pri nej zastavil a za nájdenú mincu kúpil slivky.

Keď obaja pútnici putovali v horúčave už celý deň a moril ich hlad i smäd, mladší pútnik sa začal ponosovať staršiemu, že to už ďalej nevydrží.

„Maj strpenie, veď o hodinu už budeme v cieli dnešného putovania,“ povedal starší pútnik a nenápadne pustil na zem prvú slivku. Len čo ju mladší zbadal, zohol sa pre ňu a s chuťou ju zjedol.

Starší pútnik sa tváril, že nič nevidel a pustil po čase na zem ďalšiu slivku. Takto počas putovania popúšťal pred nohy mladšieho druha všetky slivky, ktoré za mincu kúpil. Ten každú slivku zodvihol a zjedol.

Keď zjedol i tú poslednú slivku, starší druh sa ho opýtal: „Vieš, koľko bolo tých slivák?“

Mladší nevedel a len prekvapene hľadel na druha.

„Tridsaťkrát si sa zohol pre slivku, no pre mincu, za ktorú som ich kúpil, si sa zohnúť nechcel. Tak robia všetci ľahkomyseľní ľudia, ktorí nepatrnými vecami pohŕdajú, pretože neuvažujú, že v ľudskom živote všetko má svoj význam i cenu.“11

*

Profesor jednému študentovi na otázku, čo má robiť, aby bol slávny, odpovedal: „Pozri sa na ten rozostavaný dom. Ten sa skladá z malých tehál. Tak je to aj so životom človeka. Ak chce byť veľký v očiach Boha, musí malé a všedné záležitosti života plniť ako veľké. Tragédiou pre človeka je, že my veľkým voláme to, čo v očiach Boha je malé.“ 12

Mamona

Učiteľ v 4. triede základnej školy dal svojim žiakom nasledovnú úlohu: Čo by si robil, keby si mal k dispozícií milión? A ešte k tomu povedal deťom: „Kto napíše najlepšiu prácu, dostane odmenu.“

Jedno z detí napísalo: „Keby som mal milión, dal by som peniaze svojim rodičom, aby si mohli postaviť pekný dom.“ A iné: „Dal by som peniaze misionárom pre úbohé černošské deti.“ Nakoniec tretí napísal: „Keby som mal milión, som si istý, že by som chcel mať ďalší milión.“

Učiteľ priznal cenu tretiemu, lebo – ako povedal – on spoznal túto chorobu.13

*

Raz kdesi kričalo dieťa, pretože strčilo ruku do otvoru vzácnej čínskej vázy a nemohlo ju dostať von. Rodičia sa snažili zo všetkých síl ruku vytiahnuť, ale dieťa kričalo čím ďalej tým hlasnejšie. Nakoniec im nič nezostávalo, len drahú vázu rozbiť. Nad smutnou kôpkou črepov vyšlo najavo, preto rúčka dieťaťa ostala dnu uväznená. Dieťa v pästi zvieralo drobnú mincu, ktorú objavilo na dne vázy, a ktorú vo svojom detskom nerozume nechcelo pustiť.14

*

Nemôžete slúžiť Bohu a mamone. Mamona v sýrskej reči značí bohatstvo. Spasiteľ nehovorí, že nemôžeme mať Boha i bohatstvo, ale že nemôžeme byť služobníkmi Boha a bohatstva. Mať bohatstvo a slúžiť bohatstvu – je rozdiel.

My sme majiteľmi – hospodármi svojho majetku. A nie otrokmi. Kedy správne užívame svoj majetok? Ak to, čo nám zostáva, dávame chudobným, tým čo sú v biede. Týmto požičiavame samému Bohu.

Ten je opravdivým pánom svojho majetku, kto štedro z neho delí. Ako nie víno je zlé, ale opilstvo, tak aj bohatstvo samo v sebe nie je zlé. Zlé je lakomstvo. (sv. Ján Zlatoústy)

*

Zisti, koľko ti dal Boh a z toho si vezmi, koľko stačí. Ostatné čo leží ako prebytok, je potrebné pre iných. Nadbytočné statky bohatých sú nevyhnutnými statkami chudobných. Vlastníš cudzie veci, keď vlastníš prebytočné.

Všetko bohatstvo pochádza z neprávosti a keď jeden nestratí, druhý nemôže nájsť. Preto sa mi zdá veľmi pravdivým ono bežné príslovie: Boháč je alebo človek nespravodlivý, alebo dedičom nespravodlivého. (sv. Augustín)

Manželstvo

Ukáž svojej žene, ako veľmi rád si s ňou a že dávaš prednosť jej spoločnosti pred ulicou. Preukazuj jej prednosť pred všetkými priateľmi, dokonca aj pred deťmi, ktoré ti porodila; miluj ich kvôli nej... Spolu sa modlite... Učte sa bázni pred Bohom; všetko ostatné sa vám pridá a váš dom sa naplní nespočetnými dobrami. (sv. Ján Zlatoústy)

*

Peržania majú starú legendu o stvorení ľudského srdca. Podľa nej, keď Boh stvoril ľudské srdce, vždy ho rozdelil na dve polovice a každú polovičku dal do iného ľudského tela. Tieto dve polovičky ľudského srdca sa túžia spojiť a prirodzene túžia po jednote. Preto tí dvaja ľudia, ktorí sú nositeľmi tohto rozdeleného srdca sa hľadajú. Chcú sa stretnúť, chcú sa zjednotiť a sú schopní žiť dobre na svete. A týmto prirodzeným spoločným šťastím je možné dosiahnuť i večné šťastie. 15

*

Ale nech sú vo vašej pospolitosti priestranstvá a nebeské vánky tancujú medzi vami. Milujte sa navzájom, ale nerobte si z lásky putá: nech je vaša láska skôr morom, vlniacim sa medzi brehmi vašich duší. Napĺňajte si vzájomne svoje čaše, ale nepite z jednej čaše. Dávajte si vzájomne zo svojho chleba, ale nejedzte vždy len z toho istého krajca. Spievajte, tancujte a radujte sa spolu, ale doprajte jeden druhému, aby bol sám, práve tak ako sú samé struny lutny, i keď sa všetky zachvievajú rovnakou melódiou. Dávajte si svoje srdcia, ale nie preto, aby ste si ich vzájomne zverovali do opatrovania. Lebo vaše srdce môže obsiahnuť len ruka Života. A stojte pri sebe, ale nie príliš blízko seba: pretože piliere chrámu stoja oddelene a dub nerastie v tieni cyprusu, ani cyprus v tieni duba. (Ch. Džibrán)

*

Jeden kňaz sa spýtal zasnúbenej dvojice, prečo sa chcú zobrať. „Chcem byť šťastný,“ odpovedal mladík. „Chcem byť šťastná,“ povedala ona. Kňaz im poradil, aby sa rozišli, kým je čas. Sebecké pohnútky musia zákonite viesť k nepekným koncom. Robiť druhého šťastným – to je iná vec.16

*

Jedna žena žmolila remienok na kabelke a pritom hovorila: „Viem, že môj manžel vie byť nežný a srdečný. K psovi sa tak správa.“17

*

„Manželský stav je záhradou, v ktorej rastie veľa žihľavy.“ Je orechový strom, na ktorom dozrieva mnoho starostí. Je mestom, ktoré môžeme nazvať „plačúcim“. Je abecedou, v ktorej utrpenie je najmilšou literou. Je procesiou, v ktorej nesú vpredu kríž.“ (Abrahám á Santa Clára)

*

n bol silný. Chlapisko s hromovým hlasom a prudkými spôsobmi. Ona bola útle a nežné žieňa. Zobrali sa. On sa snažil, aby jej nič nechýbalo, ona sa starala o domácnosť a vychovávala deti. Príbeh ako mnoho iných...

Keď boli všetky deti zaopatrené, žene zmizol úsmev z tváre, slabla a stávala sa čoraz priesvitnejšou. Nechutilo jej a čoskoro zaľahla do postele. Ustarostený manžel ju zaviezol do nemocnice.

Prišli lekári, neskôr špecialisti. Nikomu sa nepodarilo zistiť, akú má chorobu. Potriasali hlavami a hovorili: „Hm?“

Posledný odborník oznámil mužovi: „Povedal by som... jednoducho... že vašej manželke sa už nechce žiť.“

Bez slova si sadol k manželkinej posteli a chytil ju za ruku. Útla rúčka sa stratila v mužovej veľkej dlani. Potom jej svojím hlbokým hlasom dôrazne povedal: „Nezomrieš!“

„Prečo?“ spýtala sa potichu svojim tenkým hlasom.

„Lebo ťa potrebujem!“

„A prečo si mi to nepovedal skôr?“

Jej stav sa začal zlepšovať. A odvtedy sa cíti dobre. Lekári a špecialisti sa stále pýtajú, aká to bola choroba a aký liek ju vyliečil tak rýchlo.18

*

Pápež Pius XII. v istom príhovore z príležitosti sviatku Svätej Rodiny takto poúčal rodičov: „Zveľaďujte rast svojich detí aj pomocou „duchovného mlieka“, o ktorom hovorí sv. Peter (Pt 1,2). Urobte z nich kamene Božieho chrámu, vy, ktorí skrze milosť sviatostného manželstva ste vystavení v „duchovný dom“, vy, z kráľovstva kňazstva. V kresťanskom formovaní duší vašich detí, ktoré vám zverila Prozreteľnosť, daná je vám čiastka učiteľského úradu Cirkvi, zloženej nie z tvrdých kameňov, ale z duší žijúcich nadprirodzeným životom. Vy, manželia a rodičia, ste akoby kňazmi kolísky, detstva a mladistvého veku vašich detí, ktorým musíte ukázať cestu do neba.“

*

Skvelou slávnosťou uctilo mesto Todi v roku 1268 svojho veľkého občana a senátora Jacoponeho. Na tejto slávnosti sa zúčastnila i žena Jacoponeho. A sedela na čestnej tribúne. V istom momente zrútila sa tribúna s veľkým rachotom, pochovajúc pod zrúcaninami svojich hostí. Medzi obeťami bola i manželka laureáta a utrpela zranenie, ešte žila, keď ju strápený muž začal ratovať. Chcel jej rozopnúť odev, aby mohla ľahšie dýchať, a mala uvoľnenú činnosť srdca. Ona sa tomu silno bránila. Až v oddelenej miestnosti, kde ich nechali samotných, dovolila mužovi rozopnúť šaty. A tu hľa, pod skvelým rúchom našiel kajúcny pás. Vtedy verná manželka obrátila svoj hasnúci zrak na muža a povedala: „Nosila som to za teba.“ Kajúcne rúcho malo udržiavať muža blízko Pána Boha a Panny Márie. A naozaj, reči a chvály, ktoré mu preukazovali nezaslepili dušu tohto verného syna Cirkvi, autora povestného hymnu mariánskeho Stabat Mater dolorosa – Stála Matka bolestivá.

*

Bolo to pred vypuknutím vojny. Dvaja mladí ľudia sa zosobášili s úmyslom, že dovtedy nebudú mať dieťa, zakiaľ si nepostavia dom. On pracoval, a dobre zarábal. Ona mala čosi z dedičstva. Nuž zhromažďovali groš ku grošu, rátajúc škrupulózne, koľko musia ešte nazbierať, kým dosiahnu cieľ. Zatiaľ však ona prichodila postupne do tehotenstva, ale zakaždým nežiadúceho a tak predčasné dieťa stávalo sa korisťou „lacnej“ pôrodnej baby, ktorá ho zavčasu odpratala, aby neboli vytriasačky, zakiaľ nebude postavený dom. Konečne vytúžený cieľ dosiahli... No vtedy vypukla vojna, on narukoval na front a viac sa nevrátil. Ona zostala v peknom dome samotná a na dôvažok chorá, v dôsledku toľkých zákrokov „lacnej“ pôrodnej baby. Utekali roky. Konečne prišiel list od muža. Oznamoval, že sa nevráti, lebo si našiel inú ženu, s ktorou má deti. Tie deti miluje a jeho prvá ženu prestala preňho existovať. Hľa, trojnásobný trest za zločin.

*

Dvaja manželia chceli osláviť strieborné výročie svadby. Rozposlali pozvánky. Pozvali svojich svedkov, s ktorými sa od svadby nevideli, pozvali starých známych, s ktorými sa za dvadsaťpäť rokov nestretli, a pozvali aj kňaza, ktorý ich vtedy sobášil. Všetci prišli presne a všetkých vítal jubilant. Pýtali sa ho:

„Kde máš ženu?“

„O chvíľu príde, ešte si upravuje účes.“

A po chvíli, keď sa už začínala ozývať netrpezlivosť, otvorili sa dvere. Na invalidnom vozíčku vchádzala ona.

„Kedy sa jej to stalo?“ pýtali sa.

A vtedy sa manžel rozhovoril: „Boli sme hneď po svadbe na svadobnej ceste. Išli sme autobusom, ktorý havaroval. Odvtedy je moja manželka na vozíku.“

A ona dodala: „A odvtedy sa môj manžel o mňa príkladne stará.“

To boli kresťanskí manželia a boli šťastní. To by nedokázal hocikto, iba ten, kto vie, prečo to robí, kto vie o pripravenej odmene, ten, kto zobral Boží príkaz o milovaní vážne.19

*

Žena je daná mužovi na pomoc, aby muž s jej potešením mohol prekonávať všetko, čo sa s ním stane v živote. A ak žena bude pokorná a ozdobená dobrotou, potom nielen svojou prítomnosťou poteší muža, ale i vo všetkom vo všeobecnosti prinesie mu veľký úžitok, vo všetkom mu uľahčujúc a vo všetkom pomáhajúc, neopúšťajúc ho v ťažkých skúškach ako vonkajších (spoza domu), tak aj tých, ktoré sa každodenne stávajú doma. A ako skúsený kormidelník, svojou láskavou múdrosťou utíši v ňom každú duševnú búrku a svojim spolužitím prinesie mu potechu.

Žijúcim v takom zväzku nič z prítomného života nemôže zarmútiť, nič nemôže narušiť ich pokojné šťastie pretože medzi mužom a ženou vládne zhoda...“ (sv. Ján Zlatoústy)

*

Mladá žena sa vracala z práce domov autom. Šoférovala s najväčšou pozornosťou, veď sedela v aute novom novučičkom, len jeden deň starom. Kúpili si ho najmä za úspory manžela, ktorý sa musel všeličoho zriecť, aby si mohol zadovážiť tento model.

Na veľmi rušnej križovatke na chvíľu zaváhala a blatníkom narazila do nárazníka druhého auta.

Mladá žena sa rozplakala. Ako vysvetlí manželovi, čo sa jej stalo? Šofér druhého auta bol slušný, uznanlivý a vysvetlil jej, že si majú vymeniť čísla vodičských preukazov a údaje preukazov technických.

Žena hľadala doklady v gaštanovom plastickom puzdre a pri tom jej z neho vypadol kúsok papiera.

Boli na ňom mužským krasopisom napísané tieto slová: „V prípade, že by sa ti niečo prihodilo... nezabudni drahá, že mám rád teba, a nie auto!“20

*

Istý mladý muž sa chcel oženiť. Nebol si však celkom na čistom, či si má vziať isté dievča. Jeho rodičia mali pochybnosti, kolegovia ho odrádzali: „Čo na nej vidíš? Nie je ani pekná, ani múdra. Najviac ak dobré domáce motovidlo.“

Aby dosiahol jasno v tej veci, mladík urobil čosi priam stredoveké. Urobil si púť. Pešo, dva dni ta, dva dni späť – 120 km. Pritom sa stále usiloval spoznať Božiu vôľu. Keď prišiel naspäť, oženil sa s tým dievčaťom. Ich manželstvo bolo veľmi šťastné. Žena nebola žiadna krásavica ani obzvlášť inteligentná, ale vedela pripraviť útulný a teplý domov. Deti sa cítili dobre a muž tiež. Rodičia a priatelia to nepredvídali. Boh to však vedel a od neho si mladý muž pýtal radu.21

*

Katarína Jagelová bola manželkou fínskeho vojvodu Wasu. Keď ho pre velezradu odsúdili na doživotný žalár, prosila švédskeho kráľa Ericha, aby mohla ísť spolu so svojím manželom do zajatia. Kráľ sa zhrozil a snažil sa ju od toho odhovoriť.

„Viete, že váš manžel nikdy viac neuvidí denné svetlo?“

„Viem, Veličenstvo!“

„A viete aj to, že sa s ním už nebude zaobchádzať ako s vojvodom, ale ako s velezradcom?“

„Áno, viem aj to. No či je slobodný alebo zajatý, vinný alebo nevinný, vždy zostane mojím manželom.“

„Po tom všetkom však vás už k nemu nič neviaže. Teraz ste slobodná!“

Katarína si stiahla z prsta obrúčku a podala ju kráľovi so slovami: „Prečítajte si, veličenstvo!“ Na obrúčke boli dve latinské slová: MORS SOLA – Iba smrť nás môže rozlúčiť!

Katarína šla so svojím manželom do väzenia a 17 rokov sa s ním delila o útrapy zajatia, kým kráľ Erich nezomrel a jej manžel sa dostal zase na slobodu.22

*

Starý skúsený sudca šiel na prechádzku. V parku stretol mladého priateľa.

„Zdravím ťa, Pavol,“ povedal starý pán. „Počul som, že sa ideš ženiť. To je výborné. Povedz mi niečo o tvojej budúcej.“

„Nuž je to ohromné dievča,“ odpovedal mladík. „Krásne ako obrázok!“

Sudca vytiahol zápisník z vrecka a napísal doň nulu.

„A ďalej?“

„No, je aj veľmi múdra.“

Sudca napísal ďalšiu nulu.

„Na jeseň má sľúbené dobre platené miesto.“ Opäť nula. A tak to šlo ďalej až k šiestej nule.

„Mimochodom,“ dodal Pavol, „moja nevesta má zlaté srdce. Častejšie som si všimol, že je vždy tam, kde niekto potrebuje pomoc.“

Vtedy sudca napísal pred tých šesť núl jednotku a zatvoril notes. Potom mladému mužovi srdečne potriasol rukou: „Gratulujem, Pavol! S takou sa môžeš odvážiť na celý život.“23

*

„Aké je tajomstvo šťastného manželstva?“

Túto otázku položil vnuk starému otcovi, keď starí rodičia oslavovali zlatú svadbu.

Starý otec začal rozprávať: „Na začiatku sme boli šťastní, ale potom prišli hádky.“ Stará mama potom pokračovala: „Karolko, ja som mu aj ušla. Potom sme zistili, že trpíme obaja. Vrátila som sa. Rozhodli sme sa, že si denne urobíme nejakú radosť. A toto okrášlilo naše manželstvo.“24

*

Bolo to pred niekoľkými rokmi. Istý kňaz cestoval zo Samoboru do Záhrebu vlakom. Bola sobota. Oproti nemu sedel mladík, robotník, zamestnaný v jednom samoborskom podniku. Slovo dalo slovo a mladík sa nakoniec dostal k svojej hlavnej téme. Kňaz ho nechal, aby sa vyrozprával.

Koniec ukážky