Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Oldřiška Ciprová

Ema a jednorožec
Medailon moci

Ilustrace Lenka Němcová

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6795. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Gabriela Janů
Návrh obálky Šimon Jimel
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
První vydání, Praha 2017
Vytiskly tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-271-0966-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-0965-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-0682-0 (print)

První kapitola

„Emo! Emo, posloucháš mě vůbec?“ Barča zatahala Emu za rukáv ata sebou cukla, jako by si teprve teď uvědomila, že na ni kamarádka mluví. Stály právě před školou ačekaly, až jim školník otevře vrata do budovy. Ema však celou dobu upírala oči na školní bránu.

„Promiň, cos říkala?“

„Říkala jsem, že mě poslední dobou vůbec nevnímáš. Nevnímáš nikoho. Chodíš jak ve snu. Děje se něco?“ Barča počkala, až se kní Ema otočí čelem, azaložila si ruce vbok.

„Dneska asi nepřijde,“ odpověděla Ema smutně.

„Kdo?“ Barča nechápala, očem Ema mluví.

„Ten novej,“ vzdychla Ema. Před očima se jí vybavil obličej nového spolužáka, který knim do třídy chodil už celý týden. Štíhlý kluk sobrovskýma očima azádumčivým výrazem nedal Emě spát.

Barča, která zatím vůbec nechápala, co se skamarádkou děje, pokrčila rameny. „Co je na tom? Je divný. Ani nevím, jak se jmenuje.“

„Kristián.“

„Pěkně blbý jméno,“ utrousila Barča. Chytla Emu za ruku aprodíraly se davem dětí do školy. Školník právě otevřel.

„Zdá se ti to jméno fakt blbý?“ zeptala se Ema všatně.

„Jak pro holku. Ale kněmu se hodí. Je takovej… no prostě… jak zjiného světa. Aten náhrdelník, co má na krku! Prostě slečinka.“ Barča se vklidu přezula ačekala, až se kní Ema připojí. Ta však seděla zaraženě na lavičce avůbec se nehýbala.

„Co ti je? Emo, tohle už stebou není možné!“ zlobila se Barča. „Jsi jak zpomalený film.“

„To není náhrdelník, ale medailon,“ prohlásila Ema hluše. „Můžou ho mít ikluci. Avidělas ty jeho oči?“ Barču tím dokonale odzbrojila.

„Co?“ vykřikla Barča netrpělivě.

„No, jestli jsi viděla, jaké má ten Kristián oči?“ opakovala Ema bezelstně aupřela na Barču pohled.

„Já jsem tě slyšela,“ zabručela Bára, „jenom nechápu, proč bych se měla dívat na jeho oči.“

„Jsou prostě… krásné,“ vydechla Ema azasněně na kamarádku mrkla.

„Emo, on se ti líbí!“ obvinila ji Barča, které to konečně došlo.

„To tedy líbí,“ protáhla Ema. „Ajak!“

„Hustý!“ vyjekla kamarádka aposunula si brýle na nose. „Aproč mi to říkáš až teď?

„Nekřič tolik,“ mírnila ji Ema aztišila hlas. „Trochu jsem si myslela, že si všimneš,“ pokrčila pak rameny. Konečně se přezula avstala.

Vyšly směrem ke třídě.

„Je divný,“ oznámila jí Barča stroze. „Když se na mě dívá, vypadá, jakoby koukal skrz mě. Leze mi ztoho mráz po zádech.“

„Mně taky,“ rozesmála se Ema. „Ato se mi líbí!“

„Ty jsi střelená!“ zasmála se konečně Barča taky. „Co stím provedeš?“ zeptala se pak, když se uklidnily. Ema, která právě sahala na kliku od třídy, ruku povolila aotočila se na kamarádku. Vjejím pohledu se zračilo zoufalství.

„Já nevím! Vůbec si mě nevšímá. Musíš mi stím pomoct!“

„Divný. Je divný!“

„Jaká?“