Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lauren Layneová

Láska z Manhattanu

aneb Jak vyrobit gentlemana

Z anglického originálu Made in Manhattan,

vydaného nakladatelstvím Gallery Books

New Yorku v roce 2022, přeložila Veronika Křemenová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2022

jako svou 8626. publikaci.

Redakce Michaela Merglová

Korektura Kateřina Romanová

Odpovědná redaktorka Karolína Stránská

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Obálka Petra Lemonnier

Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2022

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

Made in Manhattan © 2022 by Lauren Ledonne

Published by Gallery Books, New York, USA

Translation © Veronika Křemenová, 2022

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022

Cover Design © Petra Lemonnier, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-686-6 (ePub)

ISBN 978-80-7625-685-9 (pdf)

ISBN 978-80-7625-239-4 (print)

JEDNA

Violet Victoria Townsendová si byla plně vědoma toho, že je učiněným ztělesněním snobismu.

Kdyby nějaký malíř dostal za úkol nakreslit rozmazlenou princeznu z Upper East Side, vybral by si ze všech možných adeptek jako předlohu právě Violet. Lesklé, vlnité vlasy? Splněno. Zručně nanesený, ale velmi nenápadný make-up? Splněno. Hezká, ale zase ne taková krasavice, aby se za ní každý otočil? Jo.

Nikdy neměla oprýskané nehty s roztřepenými konečky. Oblékala se do neutrálních barev a na krku vždy nosila jednoduchý náhrdelník z drobných perel, dokonale sladěný s oděvem. Dokonce i bydliště měla dokonale stereotypní. Od jedenácti let žila se svou babičkou na Madison Avenue.

Dělalo tohle všechno z Violet karikaturu? Možná. Ona si to ale moc dobře uvědomovala. Violet věděla, že ji spousta lidí srovnává se seriálovými či filmovými postavami, jako je Blair Waldorfová ze Super drbny, Charlotte Yorková ze Sexu ve městě nebo Holly Golightlyová ze Snídaně u Tiffanyho, a už dávno se s tím smířila.

Tak jo. Často nosila čelenku. Měla malého pejska, který se do kabelky nejen vejde, ale je také po jedné luxusní značce kabelek pojmenován – Coco jako Chanel. Letnila se někdy v přímořském letovisku Hamptons? Ano, rozhodně popisovala ten pobyt slovesem letnit se.

Ale Violet Townsendová byla také milá na lidi kolem sebe, brala ohledy na jejich city a ochotně jim věnovala svůj čas. Na večírky vždy nosila hostitelkám dokonalé dárky. A na snídaních, které tak ráda pořádala, podávala luxusní šampaňské a bohatý výběr jídla od prvotřídní slaniny po vegetariánské pokrmy.

Hodně se také angažovala v několika charitativních organizacích, každou středu odpoledne zadarmo doučovala studenty a rozhodně to nebyla žádná drbna, přestože z jakéhosi záhadného důvodu věděla o každém všechno.

Ne že by za to očekávala nějaké ocenění. Jenom si myslela, že když měla to štěstí, že se narodila do hodně bohaté rodiny, měla by si toho vážit a být k druhým vlídná a laskavá.

Proto Violet bez váhání odložila pravidelné setkání se svou nejlepší přítelkyní, když ji babiččina nejlepší přítelkyně požádala, aby za ní v úterý odpoledne přišla.

Edith Rhodesová byla velmi akurátní a osobitá dáma. Violet to moc dobře věděla, protože už od promoce byla její pravou rukou. Edith byla sice náročná a energická výkonná ředitelka, ne však primadona. Vždy si vše naplánovala do poslední minuty a zastávala názor, že urgentní znamená totéž co špatně připravený.

Jinými slovy, Edith nepatřila k lidem, kteří dělají povyk pro nic za nic. A tak pokud potřebovala Violet teď, znamenalo to teď. A také, že něco není v pořádku.

Toho slunečného a svěžího lednového odpoledne si to Violet vykračovala směrem k Edithinu domu na Park Avenue. Byla jako vždy dokonale upravená, protože jednou z hlavních věcí, které ji Edith za ty roky naučila, bylo čelit nouzovým situacím s vhodnou rtěnkou a na vysokých podpatcích.

Violet měla na sobě vínové lodičky, šedé kalhoty, bílou halenku a samozřejmě perlový náhrdelník. Byl jejím typickým poznávacím znamením, přestože k němu přišla za poněkud smutných okolností.

Na to ale Violet nerada myslela.

„Dobré odpoledne, Alvine,“ řekla, když vešla do haly a usmála se na Edithina komorníka, údržbáře a věrného společníka.

Alvin sklouzl pohledem k jejím nohám, kolem nichž zpravidla vesele pobíhala Coco. „Ale kdepak je moje mladá dáma?“

„Doma. Spinká. Nesnáší zimu a neměla co na sebe,“ odpověděla Violet a zamrkala, přestože její jorkšírka opravdu měla hromadu oblečků v koši na prádlo.

Důkladně si Alvina prohlédla. „Jak se dnes máme?“

Jednou rukou jí vzal bundu a druhou se lehce poplácal po mírně vypouklém břiše. „Bolí mě žaludek, drahoušku. Asi mám vřed. Ale mohlo by to být mnohem horší,“ odpověděl jí s vážným výrazem ve tváři.

„Hm,“ zabručela soucitně Violet se šibalským výrazem. „To mě moc mrzí. Co tomu říkal doktor Howell?“

Alvin se na ni zamračil. Jeho výraz připomínal spíš šestiletého chlapce než šedesátiletého muže.

Violet trpělivě čekala.

Alvin se zachmuřil ještě víc a trochu zafuněl. „Jsem prý nadmutý,“ vysvětlil. „Ale doktor zjevně nebyl ve formě. Možná za ním za týden ještě zajdu, až se dá trochu dohromady.“

„Samozřejmě,“ odpověděla Violet. Ukázala mu na nohu. „A co palec?“

Minulý týden dospěl Alvin k závěru, že bolest v palci je ve skutečnosti gangréna a jediným řešením bude amputace, přestože mu Edith připomněla, že si jen prst ukopl o příborník v jídelně.

Alvin, pohroužený do úvah o všech svých zdravotních potížích, zamrkal a tiše přiznal: „Jo. Palec už je lepší.“

„To je skvělé,“ usmála se Violet. „Jsem ráda, že jste si ho nakonec nemusel nechat uříznout.“

Alvin přimhouřil oči a varovně na ni zahrozil prstem. „Když jsi byla malá, tak sis ze mě takové šoufky nedělala.“

„Kdo si dělá šoufky?“ otázala se Violet nevinně, políbila ho na tvář a vykročila směrem k salónu. Alvin byl možná hypochondr, ale pořád to byl její hypochondr. „Je tam Edith?“

„Ano.“ Alvina zjevně opustily zbytky dobré nálady a ve tváři se mu opět usadilo znepokojení. Ne ovšem kvůli vředu/nadýmání.

Violet prudce otevřela dveře a vešla do místnosti.

Edith rychle zvedla hlavu. „Violet.“ Edith spíš vydechla, než promluvila. Violet se strachy sevřel žaludek. Nikdy v minulosti nezažila Edith otřesenou a stará dáma před ní teď působila velmi křehkým a zranitelným dojmem.

Edith zjevně vycítila Violetino rozrušení, protože se okamžitě narovnala.

„Kde je Coco?“ zeptala se Edith a zachmuřeně se rozhlédla po podlaze, kde hledala pobíhajícího pejska.

„Doma,“ odvětila Violet. Posadila se vedle Edith na pohovku, vzala ji za ruku a bez okolků se zeptala: „Co se děje?“

Edith polkla, zvedla druhou ruku a začala si nervózně pohrávat s náhrdelníkem. To Violet vyděsilo. Edith Rhodesová neměla ve zvyku si s něčím nervózně pohrávat.

Stará dáma pomalu a opatrně položila ruku zpátky do klína, jako by se snažila znovu získat kontrolu nad svým chováním. „Týká se to Adama.“

Violet jí soucitně stiskla dlaň. Adam, Edithin jediný syn, před pár měsíci zemřel. Tato ztráta pro ni byla samozřejmě velkou ránou, ale Violet tušila, že Edith musela vědět, že Adama ztratila kvůli jeho závislosti a nezřízenému chování mnohem dříve, než se předávkoval vražednou směsí alkoholu a heroinu.

Proto ji Edithin současný zármutek zarážel. Nejspíš opožděná reakce, pomyslela si Violet, přestože Edith nepůsobila dojmem člověka, který by měl k něčemu takovému sklony. Vždy všechno řešila bezodkladně.

Edith polkla, odkašlala si, její zrak nervózně zabloudil do rohu místnosti a teprve potom znovu pohlédla na Violet. „Víš, že jsme s Bernardem doufali, že jednou předáme firmu Adamovi?“

Violet přikývla a usilovně se snažila nedat najevo svůj skeptický postoj týkající se možných důsledků tohoto rozhodnutí. Adam Rhodes, kterého Violet znala, by nebyl schopný převzít ani stánek s limonádou, natož konglomerát Rhodes International. Violet v téhle firmě sice nepracovala, ale několik let působila jako Edithina pravá ruka a osobní asistentka a naučila se toho o obchodování dost, aby věděla, že se v Rhodes International denně provádějí investice do nemovitostí v hodnotě milionů dolarů. To bylo jen sotva ideální zaměstnání pro muže, jehož prioritou bylo mít skříň ve své rohové pracovně dostatečně zásobenou oblíbeným bourbonem.

„O to horší byla pro nás jeho smrt,“ pokračovala Edith a polkla. „Měla jsem se s tím smířit už dávno, když si vezmu, jakou měl Adam povahu. A navíc byl jedináček a nikdy se neoženil…“

Violet znovu přikývla, tentokrát chápavě. Edith loni ztratila milovaného manžela a o pár měsíců později i syna. Protože i Violet přišla o celou rodinu, dobře věděla, jak to bolí a jaké to je nemít nikoho, o koho by se mohla opřít. „Co můžu udělat? Co potřebuješ?“

Edith na ni láskyplně upřela modré oči. „Vždycky ses ke mně chovala tak hezky.“

Violet nasadila lehce káravý výraz. „To říká žena, co mě pomáhala vychovat. Jsi v podstatě moje rodina. Řekni mi, co tě trápí. Něco s tím uděláme.“

Edith si přiložila ruce ke spánkům, jako by se už ani nesnažila předstírat, že je v pořádku. „Není žádným tajemstvím, že se za Adamem vždycky táhly problémy.“

Mírně řečeno. „Jistě.“

„No, když začal studovat na vysoké, udělal si jednou hodně divoké jarní prázdniny. Vydal se do… Cabo… Cancúnu… už nevím,“ odmlčela se Edith a mávla rukou. „Seznámil se tam s nějakou dívkou, však víš, jaký Adam byl. Vždycky měl rád ženské.“

Spoustu ženských, dodala v duchu Violet.

„A… ona tě ta ženská teď začala vydírat nebo co?“ zeptala se Violet a zoufale si přála, aby se Edith už konečně vymáčkla.

„Je mrtvá.“

Violet sebou trhla, protože to chladné prohlášení nepronesla Edith, ale pronikavý mužský hlas za nimi.

Violet ztuhla a rozbušilo se jí srdce. Ohlédla se, aby zjistila, komu ten hlas patří.

Na druhé straně místnosti spatřila stát muže. Nechápala, jak je proboha možné, že si ho doposud nevšimla. Stál ve tmě, a tak Violet neviděla detaily jeho obličeje ani postavy, ale působil mohutně a lehce děsivě. Byl vysoký a velmi mužný. Uprostřed salonu zařízeného ve viktoriánském stylu to obzvlášť vynikalo.

Ten muž navíc vypadal, jako by stál v nějakém salonu poprvé v životě. Měl na sobě vybledlé džíny, triko s dlouhým rukávem a ošoupané vysoké boty. Jedna věc byla naprosto jasná: nezapadal sem.

„Vypadněte,“ řekla Violet a ze všech sil se snažila zachovat klid. „Nevím, kdo jste, ale nemůžete si sem prostě jen tak přijít jako nějaký… nějaký…“

Muž vyzývavě nadzdvihl tmavé obočí. Jako kdo?

„Violet,“ promluvila Edith tiše.

Chtěla se na Edith podívat, ale nemohla se odtrhnout od zádumčivého pohledu toho cizince.

„Violet,“ pokračovala stará dáma o něco klidněji. „Ráda bych ti představila svého vnuka.“

DVĚ

V místnosti se rozhostilo ohlušující ticho.

Vnuka!

Edith přece neměla vnuka. Adam byl jedináček, nikdy se neoženil a nikdy neměl děti…

Violet to začalo pomalu docházet. Z Edithina vyprávění vyplynulo, že se Adamovy „divoké“ jarní prázdniny neobešly bez následku…

A tím byl on. Muž na druhém konci místnosti nehnul ani brvou.

Violet rychle zamrkala. Snažila se zachovat klid, ale nedařilo se jí to. Až se sama vyděsila, když rychle a nepříliš zdvořile vyhrkla: „Jsi si jistá?“

„Tohle je Kain Rhodes,“ odpověděla Edith naprosto přesvědčivým tónem. „Adamův syn.“

„Stone,“ opravil ji mladík stroze.

Toto jediné, ostře pronesené slovo Violet zasáhlo jako šíp. Jeho hlas byl hrubý, hluboký, rozzlobený a… že by s jižanským přízvukem? Rozhodně to nebyl hlas, jaký byla zvyklá slýchat od mužů ze své společenské vrstvy.

„Stone?“ zopakovala Violet.

Mladíkovi poklesla brada. „Jmenuju se Kain Stone. Ne Rhodes.“ Poslední slovo vyštěkl, skoro jako by to byla nějaká nadávka.

Kain Stone.

Zopakovala si v duchu jeho příjmení a usoudila, že je výstižné. Mělo v sobě určitou příkrost, která se k jeho nositeli znamenitě hodila.

Edith tam nehnutě stála. Violet k ní instinktivně natáhla paži, aby jí dodala klidu. Edith na ni však ostře pohlédla a Violet ruku zase odtáhla, protože věděla, že stará dáma nerada dává najevo slabost.

Edith kývla směrem ke svému vnukovi. „Když Adam studoval na vysoké, měli s Kainovou matkou…“

„Zašukali si spolu,“ přerušil ji znuděně Kain.

Violet jeho odpověď zaskočila, ale Edith na něj jen vrhla chladný a nesouhlasný pohled. „Kain je plodem jejich pouta.“

Violet napůl pobaveně a napůl zděšeně stiskla rty. Rozdíl mezi babiččiným a vnukovým slovníkem hovořil za vše.

„Jak tě našel?“ zeptala se a snažila se předstírat, že ji Kainova přítomnost vůbec nevyvádí z míry.

Kain musel v jejím hlase zaznamenat skryté podezření, protože se ostře zasmál. „Myslíš si, že jsem podvodník, co?“

Ano, přesně to si myslela. Zvedla bradu a upřeně mu pohlédla do očí, aby mu to dala náležitě najevo.

Nebylo možné, aby v žilách toho neotesaného hrubiána kolovala krev Rhodesových. Adam Rhodes sice vymetal všemožné večírky, ale vždy na něm bylo na první pohled vidět, že má v sobě modrou krev. Představa, že by i v nejdivočejším období svého života zplodil takového… hulváta, se zdála být nemožná.

„Poslouchej, vévodkyně,“ spustil posměšně Kain a odtáhl se z výklenku, takže ukázal, jak velmi, velmi vysoký je. „To tady Její Veličenstvo přišlo a našlo mě, takže si tu svou snobskou podezíravost laskavě strč do svojí malé sevřené…“

„Má pravdu. Vyhledala jsem ho já, a ne naopak,“ přerušila ho rychle Edith.

„Proč jsi mi to neřekla?“ podivila se Violet a snažila se nedat najevo své rozhořčení. Brala Edith jako člena rodiny a myslela, že tento cit je oboustranný. Proboha, vždyť pár dní zpátky spolu strávily vánoční svátky a Nový rok.

A to nepočítala ty nekonečné hodiny, které spolu trávily v práci. Edith jako výkonná ředitelka Rhodes International a Violet jako její neoficiální asistentka. Edith tedy měla spoustu příležitostí informovat ji o něčem tak významném, ale…

Rozhodla se to neudělat.

Příchod vnuka do jejího života byl bezesporu nejvýznamnější událostí od skonu manžela a syna, a přesto se o ni s Violet z nějakého důvodu nepodělila.

Violet se zhluboka nadechla. Rozhodla se odložit smutek na jindy, ale přesto zněl její hlas dotčeně. „Jak dlouho to víš?“

„Dozvěděla jsem se to teprve po dni Díkůvzdání. Konečně jsem se donutila projít nějaké Adamovy věci. Našla jsem tam rodný list. Eva Stoneová byla matka, Adam byl uvedený jako otec. A chlapeček. Kain.“

Violet pocítila záblesk pobavení, který na chvíli zastínil ublíženost. Zakryla si ústa rukou a neúspěšně se snažila potlačit smích. „Adam a Eva spolu měli dítě… A pojmenovali ho Kain? Jako Kain a Ábel?“

„Ona,“ opravil ji muž hlubokým varovným tónem. „Pojmenovala mě moje matka. Adam s tím měl hovno společnýho.“

„Dobře,“ odvětila Violet a otočila se k němu. „Takže tvoje matka tě pojmenovala po vrahovi ze Starého zákona, který spáchal bratrovraždu?“ zeptala se nevěřícně.

Kain na ni místo odpovědi jen upřeně hleděl.

„Bratrovražda znamená, že zabiješ svého…“

„Já vím, co to znamená,“ odsekl. „A nemám bratra, mrtvého ani živého.“

„Ale máš babičku,“ podotkla Edith a tím ukončila jejich hádku. „A tak jsi jediným dědicem Rhodes International.“

Violet si zakládala na tom, jak dobře umí skrývat emoce. Ale i pečlivě natrénované sebeovládání má své hranice, a tak vyhrkla: „ Edith! To nemůžeš myslet vážně! Ty chceš předat firmu?“

Podařilo se jí spolknout alespoň nedůvěřivé „jemu?“.

Jen taktak.

„Je to můj vnuk,“ dodala Edith na vysvětlenou, jako by si tuto skutečnost musela neustále připomínat. „Firmu vždycky řídil někdo z rodiny Rhodesových. A Bernard si před smrtí přál, aby to tak zůstalo.“

„Ale Bernard nemohl vědět, že Adam zemře tak mladý, nebo že jeho jediný syn…“

Violet váhavě pohlédla na Kaina a ten přimhouřil oči.

Edith prosebně zírala na Violet a doufala, že ji pochopí. „Kain je rodina.“

„Rodina,“ zopakoval mladík posměšně. „Nevím, jak to chodí v téhle betonové hrůze, které říkáš město, ani v tomhle muzeu, kterému říkáš domov, ale tam, odkud pocházím já, rodina neznamená třicet let předstírat, že někdo z jejích členů neexistuje.“

„Mohl bys už kvůli tomu konečně přestat skuhrat?“ vyjela Edith podrážděně, zatímco se Violet snažila potlačit úsměv. „Říkám ti to naposledy: O tvé existenci jsem se dozvěděla teprve nedávno a začala jsem tě hledat okamžitě .“

„Tím myslíš, že jsi vypsala šek a poslala někoho do Louisiany, aby mě tam našel,“ odfrkl uštěpačně Kain.

Louisiana. To vysvětlovalo jeho přízvuk.

Edith spráskla ruce a prosebně na něho pohlédla. Takový výraz ve tváři u ní Violet nikdy předtím neviděla. „Kaine, prosím tě. Byla jsem skeptická. Nevěřila jsem, že by přede mnou Adam tajil existenci mého jediného vnuka…“

„Vypadá to, že můj drahej fotřík byl pěknej kretén,“ zavrčel Kain.

„Jaký otec, takový syn,“ zašeptala Violet.

Edith už neměla tak dobrý sluch jako dříve, a tak Violetinu poznámku přeslechla.

Zato Kain nikoli.

Podíval se na Violet očima potemnělýma zlostí, než se obrátil zpátky na babičku: „Říkal jsem ti, že s tímhle nechci mít nic společného.“

„A přesto jsi tady,“ opáčila Edith ostře.

Zkřížil ruce na prsou a zamračil se. „Neříkám, že fráze firma o hodnotě miliardy dolarů nevzbudila mou zvědavost. Ale nepatřím sem.“

„Ne, to nepatříš,“ souhlasila Edith. „A proto jsem pozvala Violet.“

Když Violet uslyšela své jméno, trhla sebou. Domnívala se, že ji Edith zavolala, aby jí byla morální oporou. Když ale v její tváři spatřila sveřepý, přemýšlivý výraz, pochopila, že jde do tuhého.

„Už delší dobu jsem definitivně rozhodnutá, že koncem letošního roku půjdu do důchodu,“ začala Edith. „Představenstvo hledá někoho, kdo by mě nahradil. Už jsem se smířila s tím, že předám otěže někomu, kdo není členem rodiny Rhodesových, ale pokud bych nemusela…“

Naděje v Edithině hlase drásala Violetino srdce.

„Můžu ho naučit vést firmu,“ pokračovala Edith s téměř holčičím nadšením. „Bude to tvrdý oříšek, ale mohlo by to vyjít. Klukovi to pálí.“

Violet zacukaly koutky úst, když vysoký rozzlobený muž tiše zavrčel při slově kluk.

„Musí se ale naučit lepším způsobům,“ pokračovala Edith o trochu tišším hlasem. „Aby se mohl pohybovat nejen v obchodním světě, kam ho mohu uvést já, ale i mezi lidmi příslušné společenské vrstvy – tvé společenské vrstvy.“

„Tak to prr,“ přerušil ji rozzlobeně Kain. „Nestojím o to dostat se mezi lidi, jako je tady vévodkyně a podobný barbíny. Spíš než jako opravdová ženská vypadá jako ženská na jedný hnusný broži, co zdědila moje máma po babičce – mojí pravý babičce.“

Violet se rozzlobeně naježila. Jedna věc byla urážet ji samotnou. Ale on se svými zlými slovy záměrně snažil ranit Edith, a to nehodlala trpět.

„Dobře, tak se klidně seber a zmiz si zpátky do Louisiany,“ vybuchla. „Protože já tě ujišťuji, že ženská jako z hnusné brože a její barbíny nestojí o nikoho v roztrhaných džínách a s culíkem.“

„Violet,“ ozvala se Edith prosebným hlasem a Violet na ni opatrně pohlédla. „Prosím tě. Pomoz mu zapadnout.“

Violet i Kain se zasmáli – Kain o něco tišeji, ale stejně nedůvěřivě.

„To nemůžeš myslet vážně,“ trvala na svém Violet, zatímco Kain jen zavrčel: „Proboha, jen to ne.“

Edith se na ně zamračila jako na vzpurné děti. „Je to logický plán. Nikdo nezná nepsaná pravidla života na Manhattanu tak dobře jako Violet.“

Violet sebou trhla. Věděla, že to Edith myslí jako kompliment, ale na kratičký okamžik se jí sevřelo srdce při pomyšlení, že to vystihuje celou její osobnost. Jako by byla jen sbírkou pravidel. Pravidel, která nikdy nezpochybňovala a která vždy dodržovala. Jako vzor uhlazeného chování, řešení problémů a všeho, co od ní ostatní potřebovali.

Edith byla příliš rozrušená, a tak si nevšimla, jak sebou Violet cukla. Kainovi to ale neuniklo.

Je pozorný. Možná ještě není vše ztraceno a Kain by si na život v New Yorku mohl zvyknout…

Ne. Ne! Tohle Edith přece nemohla myslet vážně.

Anebo ano?

Byl to nemožný úkol. Nebo přece jen…

Absurdita toho úkolu v sobě měla zvláštní půvab. Jak je to dlouho, co stála před nějakou zajímavou výzvou? Jakoukoli?

Jak je to dlouho, co si o ní někdo – Edith nevyjímaje – myslel, že dokáže něco víc než jen klidně sedět, vypadat hezky a starat se o zasedací pořádek na různých společenských událostech?

Zvládla by z toho vzteklého, neotesaného mladíka udělat lva salónů? Představitele newyorské smetánky?

Který by si uměl uvázat kravatu a vypadal v ní dobře?

Najednou se o to moc chtěla pokusit.

Čím dál víc jí docházelo, že v jedné věci se Edith mýlila – domnívala se totiž, že je to Violet, koho musí o svém plánu přesvědčit. Byla tak posedlá rodinnou vazbou, že jí zjevně nedocházelo, že největší problém v jejím velkolepém plánu bude představovat Kain. Stačilo se podívat na jeho rozezlený výraz ve tváři a hned bylo jasné, že by nejraději nastoupil do letadla a odletěl do Louisiany.

Pokud by tu zůstal, nebylo by to z oddanosti vůči rodině. Jeho pohled prozrazoval, že ani vidina peněz a společenské prestiže ho nemusejí stoprocentně přesvědčit.

Ale možná, jen možná, kdyby se Violet zaměřila na jeho hrdost…

„Byla by to jen revize šatníku,“ začala Edith kout železo, dokud bylo žhavé. „Pár lekcí společenského chování. Provedla bys ho po městě a představila vrstevníkům.“

Kain si dal ruce v bok. „Nerad ti to říkám, babi, ale tvou milovanou firmu můžu vést v tom, co mám na sobě.“

Violet se pobaveně a pohrdavě zasmála, aby Kaina vyprovokovala. „Jsi si tím jistý? Protože působíš dojmem, jako by ti lezla sláma z bot.“

„Vsadím se, že i slámou se dá nabírat kaviár,“ opáčil Kain blazeovaně.

Violet rozpřáhla ruce a vítězoslavně pohlédla na Edith. Vidíš to?

„Chceš po mně něco nemožného,“ ujistila ji Violet a smutně potřásla hlavou. „Moc ráda bych ho provedla po městě, ale když se bojí, že selže…“

Kain se nevěřícně zasmál. „Já že se bojím? Co to má do prdele znamenat?“

Violet na něho dlouze a nevinně pohlédla. „Nedělej si z toho hlavu. To, co po tobě Edith chce, je velký závazek a já naprosto chápu, že na to možná nemáš.“

„Aha, takže ty to naprosto chápeš.“ Kain vykouzlil na tváři pobavený úšklebek. „Že by obrácená psychologie, vévodkyně? To je ten tvůj velký plán?“

Violet si prohlížela nehty, aby se vyhnula odpovědi. Ten blbec nestál za to, aby cokoli říkala. Zejména, když měl pravdu.

Kain výsměšně pohlédl na Edith a zavrtěl hlavou. „Sehnala jsi mi špatnou holku, Edith. Sice si o sobě myslí bůhvíco, ale nedokáže se vybičovat k ničemu mimo svou komfortní zónu. Myslí si, že ze mě udělá tvoji loutku, ale nevydrží ani týden.“

Violet vstala a poprvé k němu přistoupila. Postavila se mezi něj a Edith, aby musel mluvit přímo na ni. „Dokaž to.“

„Už jsem ti řekl, že tyhle psychologické hry nebudou…“

„Myslím, že máš pravdu, tohle nebude trvat ani týden,“ souhlasila rozzlobeně Violet. „Ale já z toho nevycouvám – to ty sám si uvědomíš, že je to nad tvoje síly. V mém světě nevydržíš ani den.“

Při té výzvě se Kainovy zaleskly oči a zatnul zuby, jako by usilovně bojoval se svými vlastními instinkty.

Potom začal tiše, dlouze a sprostě nadávat. Nejméně polovinu výrazů Violet nikdy předtím neslyšela.

„Dobře,“ vyštěkl na babičku. „Když mi z toho kápne pořádný balík, klidně tady vévodkyni budu dělat panenku, aby si mě mohla nastrojit.“

„Výborně,“ zaradovala se Edith a nadšeně zatleskala. Neuctivé výroky svého vnuka přitom naprosto ignorovala, třebaže Violet čekala, že tohle už na ni bude moc. „Půjdu říct Alvinovi, ať nám přinese šampaňské.“

Edith se navrátil mladistvý elán a vyběhla z místnosti. Sotva zmizela, Violet se vítězoslavně rozzářila.

„Máš ze sebe radost, co?“ zeptal se Kain znuděným hlasem a pomalu kráčel směrem k ní. Byl ještě vyšší a mohutnější, než se Violet zprvu zdálo. Měl v sobě určitou nespoutanou mužnost, která jí zrychlovala tep. „Myslíš si, že ses se mnou vypořádala, co?“

Violet tušila, že se ji snaží vyvést z míry, a proto zvedla hlavu a dlouze se mu zadívala do očí.

Což byla chyba.

Všimla si, že má husté řasy s lesklými konečky. Cítila, že nevoní žádnou kolínskou, ale jen mátou a mýdlem.

Bylo to nesnesitelně přitažlivé.

Kain ji také zkoumal pohledem. Začal u hlavy a pomalu se přesouval až k nohám, jako by ji doopravdy viděl poprvé.

Když se jí opět zahleděl do očí, sevřel se jí žaludek. Ale ne…

„A neměla bych?“ zeptala se Violet a s úlevou zaznamenala, že v jejím hlase není znát nervozita. „Neměla bych si myslet, že se s tebou dokážu vypořádat?“

Pomalu se usmál a bylo v tom cosi nebezpečného. Přiblížil se k ní tak, že cítila teplo jeho těla „Dej si pozor, vévodkyně. Ještě jednou se na mě takhle podíváš a já se vypořádám s tebou. A rozhodně si přitom nebudu brát servítky.“

Violet v jeho slovech vycítila sexuální podtext a zatajil se jí dech.

„Neboj se,“ zavrčel posměšně Kain. „Slibuju, že se ti to bude líbit.“

TŘI

„Děláš si legraci?“

Keith tuto větu pronesl už potřetí, ale Violet sreakcí nijak nespěchala. Ukrojila si kousek hřebenatky adůkladně ji namočila do máslové omáčky. Potom sousto vložila do úst achvíli si ho vychutnávala. Pak ho spláchla douškem chardonnay.

Konečně se Keithovi podívala do očí. „Nedělám si legraci. Mám ti to dát písemně?“

Keith při těch slovech překvapeně zamrkal aViolet mu to neměla za zlé. Nebývala jízlivá, ale od svého včerejšího setkání sEdith ajejím nově nalezeným vnukem jí to prostě nedalo.

Několikrát vzala do ruky telefon, aby zavolala Edith, že to nemůže udělat. Nebo spíš že to nechce udělat – nechce trávit spoustu času schlapem, který ji nemůže vystát.

Pokaždé však telefon zase položila. Jednak proto, že za žádnou cenu nechtěla zklamat Edith. Ale především by to znamenalo nechat Kaina zvítězit.

Ten chlap jí jasně řekl, že vjeho přítomnosti nevydrží ani týden. Aposlední, oco stála, bylo, aby ji považoval za slabocha, který to vzdá ještě dřív, než se vůbec oněco pokusí. Zejména sohledem na to, jak provokativně rozhovor ukončil. Nedopřeje mu tu radost, aby poznal, jak ji vyvedl zmíry. Nebo že si na Keitha vtu chvíli ani nevzpomněla.

Kain ji sice zneklidňoval, ale její pýcha ji přinutila postavit se té výzvě čelem. Violet nepatřila ktomu typu lidí, kteří si potřebují něco dokazovat. Uměla dobře zvládat stresující situace, řešit problémy abýt druhým oporou. Moc se jí tak nepodobalo, že její touha vzít si Kaina do parády, byla poháněna hrdostí aodporem kněmu.

Violet pohlédla Keithovi do očí. Když spatřila jeho rozpačitý výraz, uvědomila si, že by měla uplatnit své diplomatické schopnosti.

Usmála se anatáhla ke Keithovi ruku. Podíval se na ni apo krátkém zaváhání na ni položil tu svou. Bylo to důvěrné amilé gesto, ale nevyvolávalo žádné jiskření.

Violet se už dávno smířila stím, že se vjejich vztahu chybí zamilovanost. Věděla, že jsou důležitější věci než vášeň. Chtěla někoho, kdo jí bude oporou ana koho se bude moci spolehnout.

Keith byl spolehlivý.

Poskytoval bezpečí.

Neznělo to příliš sexy, ale pro ni to bylo důležité. Vdětství přišla orodiče apoté žila ubabičky. Další ztráta blízké osoby ji postihla opár let později na vysoké škole, když se sní rozešel její přítel. Stalo se to ve stejném roce, kdy jí zemřela babička.

Violet tedy usilovně hledala jistotu abezpečí, kde se dalo. Proto byla šťastná, když se jí svým způsobem ujala Edith, přestože příliš neprojevovala svoje city. Ovlivnilo to také Violetin postoj kromantice azamilovanosti. Její přítel zvysoké školy byl zábavný, vášnivý aspontánní aViolet ho nesmírně milovala. Jenže oto víc ji zdrtilo, když se zamiloval do jiné dívky aopustil ji.

Teď byla opatrnější aoceňovala jiné kvality. Chtěla muže, který je spolehlivý asolidní.

Muže jako je Keith.

Violet nevadilo, že sKeithem na sebe vlastně tak trochu zbyli, naopak se jí líbilo, jak jsou si vřadě aspektů nesmírně podobní adokonale se ksobě hodí. Vyrostli ve stejné čtvrti, chodili do téže školy ajejich rodiče navštěvovali stejné akce.

Nedalo se říci, že by byli přátelé. Keith byl očtyři roky starší hezký mladík, před nímž se Violet ajejí kamarádky předváděly na večírcích.

Ani nevěděl, že Violet existuje.

Vše se změnilo na vysoké, když Violet nečekaně přišla obabičku aneměla přítele, oněhož se vtu chvíli tolik potřebovala opřít.

Cítila se osamělá anešťastná. Poté, co se jí Edith laskavě ujala, potkala Keitha na jedné ze společenských akcí, které Edith pořádala. Chovali se ksobě přátelsky, ale když se viděli poprvé, měl Keith přítelkyni. Když se setkali podruhé, chodila sněkým zase Violet. Tak to pokračovalo ještě rok nebo dva. Pak se ale znovu potkali na jednom silvestrovském večírku vdobě, kdy byli oba nezadaní. Začalo to půlnočním polibkem, následovala valentýnská večeře, potom oslava Svátku práce vSouthamptonu avydrželo jim to až dodnes.

Jí bylo dvacet sedm, jemu třicet jedna… aco vlastně byli?

Violet věděla, že všichni očekávají, že se sKeithem časem vezmou. Sama ztoho ale měla dost rozporuplné pocity.

„Setkala ses stím Kainem?“ zeptal se Keith apůsobil dojmem, jako by se už trochu uklidnil. „Edith ho přivedla do kanceláře aje to…“ Mávl rukou. „Proboha, já ani nemám slov.“

Co když…

Table of Contents

JEDNA

DVĚ

TŘI