Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Vernerová

Angličtina pro děti
Hravá gramatika – Budoucí čas

Ilustrace Radka Filipová, Lucie Šubrtová
Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 6664. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
První vydání, Praha 2017
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9900-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-9899-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0515-1 (print)

Jak kouzelné bytosti učily Martínka základům anglické gramatiky

Martínek seděl na posteli a v dlani držel malý zelený kamínek…

Už uplynulo půl roku od chvíle, kdy se v jeho pokojíku začaly dít podivuhodné věci. Tehdy ho trápila nepochopená anglická gramatika a obával se, že se mu nepodaří napsat další test. Byl smutný a angličtina ho nebavila. Pak se na jeho hromádce učebnic objevila drobná černovlasá víla jménem Gramatika, která tvrdila, že přiletěla až z dalekého Irska. Vysvětlila mu, že má velké štěstí, protože mu s angličtinou pomůžou kouzelné bytosti.

Rád vzpomínal na veselého irského skřítka, pana Leprikóna, který mu poradil, jak zvládnout přítomné časy. A když zavřel oči, ještě pořád cítil nezaměnitelný a nevyvětratelný smrad kocoura čarodějnice Georginy, která byla expertkou na minulé časy. Za odměnu pak všichni společně letěli na úžasný výlet do Anglie. Martínek si pomyslel, že se asi málokomu podaří dostat se do této země zrovna na koštěti. To se jim navíc porouchalo a místo naplánovaného výletu se proletěli do Walesu, kde na ně čekal tajemný druid Merthyr.

A tyto kouzelné a veselé bytosti mu věnovaly malý zelený kamínek, aby je mohl opět přivolat na pomoc.

Martínek si povzdechl. Přál si znovu vidět své přátele, a navíc potřeboval poradit s angličtinou. Přemýšlel, která bytost by věděla, jak na budoucí čas. Že by pan Leprikón? Nebo víla Gramatika? Či čarodějnice Gigi? Nebo snad sám velký druid Merthyr?

Martínek se znovu zadíval na zelený kamínek a pak se rozhodl. Sevřel kamínek v dlani a nahlas vyslovil: „GramatikaLeprikónGigiMerthyr!“

Chvíli se nic nedělo a pak se v pokoji zeleně zablesklo. Uslyšel rachot. Otočil se a nevěřil svým očím. Pokojem proletěl pan Leprikón. Seděl na mrňavém koštěti a na hlavě měl zmenšený klobouk paní Gigi.

„Zastavte to šílené koště!“ ječel. „Kde má to harampádí brzdu? Neumím řídit koště. Uááááááááá!“

Ozvala se pořádná rána, protože skřítka zastavila až Martínkova skříň. Vletěl přímo do ní a všechno oblečení popadalo na něj.

Do pokoje vběhla vyděšená maminka. „Stalo se něco? Slyšela jsem hroznou ránu.“

Martínek se podíval na skříň a doufal, že je skřítek v pořádku. Naštěstí díky oblečení nebyl vidět. Pak pohlédl na mamku. „Nic se nestalo, jen něco spadlo ve skříni. Uklidím to.“

Maminka ještě chvíli váhavě stála ve dveřích a nedůvěřivě sledovala skříň. Pak usoudila, že je vše, jak má být, a odešla do kuchyně.

Martínek rychle vyskočil a spěchal ke skříni. „Jste v pořádku, pane Leprikóne?“ Ze skříně se ozývalo šustění, jak se skřítek pokoušel vyhrabat ven.

„Jo, chlapče,“ funěl skřítek. „Myslím, že jsem celý. Co to bylo? Proč jsem, u všech skřítků, letěl na koštěti?“

Mezitím v Londýně ve svém útulném obýváčku a pohodlném křesle seděla velevážená čarodějnice Georgina. Popíjela svůj oblíbený čaj a četla si knihu s názvem Míň slimáků, víc žab. Občas se podívala na svého kocoura Smraďocha, který se rozvaloval na krbové rohožce a pochutnával si na česnekové klobáse. Právě otvíral tlamu, že se do ní potřetí zakousne, když klobása z ničeho nic zmizela. Zmateně se podíval na svoji paničku. Ta si ale se zájmem četla kapitolu Dokážete vytvořit i žáby, jen se musíte pekelně soustředit.

Paní Gigi si náhle uvědomila, že jí z hlavy zmizel klobouk, z rohu pokoje koště a nakonec i kocour z rohožky. Řekla si, že to vezme klidně a rozumně a nezačne ječet, ale z úleku dostala tik do levého oka, které teď zuřivě mrkalo. A to nebylo všechno. Když se podívala do zrcadla, zjistila, že má na hlavě zelený leprikónský klobouček. To už chtěla začít ječet, ale nemohla, protože jí pusu ucpala leprikónská dýmka. V takové chvíli i ta nejklidnější čarodějnice ztratí nervy. Vytáhla svoji hůlku, aby přičarovala zpět kocoura, když ji obestoupila zelená mlha.

Po chvíli mlha zmizela a čarodějnice zjistila, že stojí v cizím pokojíku, kde na ni vyjeveně hledí malý chlapec a skřítek Leprikón, samozřejmě s jejím kloboukem na hlavě.

„Ráda tě vidím, Martínku. Ale co se to stalo? Nevíš, kde mám koště a kocoura?“ Pak se podívala na skřítka. „Laskavě mi vraťte můj klobouk.“

„Moc rád,“ řekl pan Leprikón. „Ještě vám vytáhnu ze skříně vaše koště. Kde má ten smeták brzdu?“

Přešel ke skříni, chvíli se v ní přehraboval, až nakonec vyštrachal koště. Podal ho čarodějce. „A vy mi vraťte můj úžasný klobouček a dýmku. Jste přece dáma, dýmka se k vám nehodí.“

Oba dva si vyměnili svoje věci a kouzlem je vrátili do správné velikosti. Vypadali docela spokojeně, jen paní Gigi pořád mrkala, což skřítka uvádělo do rozpaků. „Přestaňte na mě mrkat, už nemám nic jiného. Netuším, kde je váš smradlavý kocour.“

Čarodějka si mnula oční víčko. „Nemrkám na vás schválně, to je tik z úleku.“

Martínek i papoušek Pepík je tiše pozorovali.

Ve stejné chvíli si nad irskými kopečky vesele poletovala víla Gramatika. Zpívala si nějakou vílí píseň a do malého žlutého džbánku sbírala kapky, které po dešti pokryly barevné podzimní listí. Byl překrásný voňavý slunečný den bez mráčků a víla si libovala, jak je všechno pohádkově úžasné.

Najednou ucítila hrozný zápach. „Ten smrad znám!!!“ pomyslela si zděšeně. Zjistila, že místo svého krásného džbánku v rukou drží obrovskou česnekovou klobásu. „U všech víl, co se to stalo, kde se to tu vzalo?“ Ale to už se jí z toho silného zápachu zamotala hlava a spadla do trávy. Naneštěstí se klobása připlácla přímo na ni, a protože byla velká a těžká, drobná víla ji ze sebe nedokázala setřást. Začala panikařit. Po chvíli se kolem ní a klobásy objevila zelená mlha. Když zmizela, víla ležela v pokoji, kde na ni vyjeveně hleděla velmi podivná trojice – malý překvapený chlapec, vysmátý irský skřítek a mrkající londýnská čarodějnice.

„Fuj, pomoc, víly nemají rády klobásy! Sundejte tu odpornou věc někdo ze mě. Nemám sílu to zvednout a strašně to páchne.“

Martínek k ní rychle přiběhl a klobásu si vzal.

„Ráda tě vidím, Martínku, ale co to má být? Nechápu.“ Víla se stavěla pomalu na nohy a rovnala si křidýlka.

„No, to my taky ne,“ smál se skřítek. Velmi ho pobavil pohled na vílu s klobásou.

Ve stejné době ve velšských lesích moudrý a tajemný druid Merthyr stál uprostřed kruhu jiných druidů. Právě jim vysvětloval ochranu stromů a místní zvěře. „Je potřeba vytvořit kolem stromu ochranný plášť a nakreslit na kmen mocnou runu. Ke psaní symbolů je nejlepší voňavá pryskyřice smíchaná s…“ Merthyr nedokončil větu, protože ucítil nepříjemný zápach. Rozhlédl se po svých posluchačích, jestli někdo náhodou něco nemilého nevypustil. Příčina smradu však byla jinde. Všiml si, že drží v rukou velkého chlupatého černého kocoura Smraďocha. Kolo druidů se rozestoupilo. Mágové se obávali, že to všechno způsobila černá magie. A navíc zápach z kocoura byl tak intenzivní, že bylo bezpečnější se držet o kus dál.

Martínkův papoušek Pepík v rohu klece nevěřil svým papouščím očím.