Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Tuček

Soutěž Malou dohodou 1937
Auta a motocykly na trati Praha – Bukurešť – Bělehrad

Vydala Grada Publishing, a. s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6748. publikaci

Odpovědná redaktorka Věra Slavíková
Grafická úprava a sazba Jakub Náprstek
Formát ePub Štěpán Böhm

Počet stran 128
První vydání, Praha 2017
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2017
Cover & Layout Design © Jakub Náprstek, 2017

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-0901-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-0900-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-0615-8 (print)

PÁR SLOV NA ÚVOD

Rok 1937 byl posledním relativně normálním rokem existence meziválečné Československé republiky. Jednou z akcí, které měly tváří v tvář narůstajícím hrozbám ze strany hitlerovského Německa posílit spojenectví Československa s Jugoslávií a Rumunskem, byla motoristická soutěž Malou dohodou, jež se jela v září 1937 z Prahy přes Bukurešť do Bělehradu.

Tlačenice před startem soutěže před pražským sídlem Autoklubu RČs.

Tento největší motoristický podnik organizovaný tehdejším Autoklubem Republiky československé (AKRČs) ve spolupráci s královskými autokluby Rumunska a Jugoslávie měl manifestovat jednotu všech tří spojeneckých států a jejich armád a ukázat jejich schopnosti v oblasti motorismu, včetně branného.

Však také československé ministerstvo národní obrany vyslalo na start osm tříčlenných družstev, tři motocyklová a pět automobilových, a jádro rumunské i jugoslávské reprezentace tvořily vojenské týmy.

Záštitu nad soutěží Malou dohodou převzali nejvyšší představitelé všech tří zemí, československý prezident Dr. Edvard Beneš, rumunský král Carol II. a jugoslávský princ-regent Pavel. Čestné ceny věnovali předsedové všech tří vlád, další ministři a předsedové zúčastněných autoklubů. Mimochodem – soutěže se směli zúčastnit pouze státní příslušníci tří malodohodových zemí, ať už civilní osoby, nebo vojáci.

Oficiální podpora z nejvyšších míst a patřičný propagandistický tlak se promítly v prakticky povinné účasti československých továren vyrábějících auta a motocykly (s jednou výjimkou, o níž se ještě zmíníme v jedné z následujících kapitol) a v počtu přihlášek nejlepších tuzemských jezdců.

Poněkud euforická atmosféra před startem soutěže vyústila v mnohá navýsost optimistická a až přehnaně sebevědomá prohlášení představitelů Autoklubu RČs. i ministerstva národní obrany. Dnes, s odstupem osmi desetiletí a znalostí dalšího běhu dějin, je ovšem snadné soudit a nahlédnout poněkud naivní stránku celé věci.

To se ostatně netýká jen motoristické soutěže Malou dohodou, podobně bychom si mohli připomínat tisíce tun betonu utopené do obranných pevností, jimiž se Československo – stejně jako jeho vzor Francie – připravovalo na minulou válku.

Režie té nadcházející, bleskové, se mezitím chystala v Berlíně a Berchtesgadenu a byla zasvěcena motorům v motocyklech, automobilech, obrněných vozidlech na kolech i pásech, letadlech i lodích, včetně ponorek.

Československá armáda se sice pod tlakem času a událostí snažila dohánět zpoždění a alespoň zmírnit citelný deficit své motorizace, finanční možnosti však měla omezené, stejně jako byla omezená kapacita tuzemských výrobních závodů, které navíc část produkce tohoto druhu exportovaly.

Ostatně jen o rok a pár týdnů později měla Čechoslovákům léčba mnichovským šokem ukázat, jakou hodnotu měla strategie obrany garantovaná zemí galského kohouta. Ale nepředbíhejme.

Spíše si připomeňme, že Československo ročníku 1937 sahalo od Aše na západě až po Jasinu na východě, na Podkarpatské Rusi. Tento nejvýchodnější cíp republiky hraničil s Polskem a Rumunskem, se Sovětským svazem jsme tehdy společnou hranici neměli.

Trasa soutěže se musela z politických i vojenských důvodů vyhnout území Maďarska, obešla je tedy na severovýchodě obloukem, který na československo-rumunské hranici procházel pohraničními obcemi Ďakov a Halmei.

Na československém území byla trať soutěže zejména na Slovensku vedena oklikami, mimo jiné vystoupala až do Vysokých Tater, na Štrbské Pleso, takže její délka dosáhla 1100 km, jen o pár desítek kilometrů méně než na území Rumunska. V Jugoslávii se jela jen část závěrečné etapy dlouhá kolem 130 km. O vítězích celého přes 2400 km dlouhého klání však nakonec – poněkud překvapivě a paradoxně – rozhodovala až jízda zručnosti organizovaná na vojenském cvičišti Banica na jižním předměstí Bělehradu.

Navzdory rozmarům počasí a všem záludnostem tratě, zejména balkánských silnic, dojelo do jugoslávské metropole tolik jezdců bez trestných bodů, že se místem lámání chleba stala některými posmívaná gymkhána alias „zkouška zručnosti a obratnosti“. A podle známé moudrosti štěstí přálo připraveným. Kdo neměl natrénováno, litoval.

O motivaci, přípravách a průběhu prvního a zároveň posledního ročníku automobilové a motocyklové soutěže Malou dohodou, o lidech a strojích, o příhodách úsměvných i smutných vypráví tato knížka. Příjemnou četbu vám přeje

Jan Tuček

PŘED SOUTĚŽÍ

Myšlenka motoristické soutěže, jejíž trať by vedla třemi státy Malé dohody, tedy Československem, Rumunskem aJugoslávií, se ve sportovním výboru Autoklubu RČs. objevila už počátkem třicátých let, zůstala však hluboko ve stínu silničního závodu 1000 mil československých. Znovu se vynořila na podzim 1936 zaponěkud prekérních okolností.

Vletech 1933 až 1935 byly vrcholem domácí motoristické scény tři ročníky červnového automobilového závodu 1000 mil československých, při nichž jezdci museli dvakrát absolvovat trasu zPrahy do Bratislavy azpět. Třetí ročník tisícimílového klání poznamenalo několik vážných nehod, při nichž byli těžce zraněni Bohumil Turek aEla Slavíková atragicky zahynul František Kůrka. Pošramocená pověst aupadající zájem domácích automobilek odsoudily tento podnik kzániku.

Včervenci 1936 jmenovalo předsednictvo Autoklubu RČs. novým předsedou sportovního výboru Ing. Karla Jelínka. Jedním zjeho prvních vystoupení vtéto roli bylo 1. srpna přivítání Břetislava Jana Procházky aJindřicha Kubiase, kteří svozem Škoda Rapid za 97 dní absolvovali cestu kolem světa, během níž najeli téměř 28000km.

Právě B. J. Procházka byl jedním ziniciátorů soutěžní jízdy Malou dohodou, katalyzátorem dění se však stalo náhodné setkání vjednéteplické vinárně. Štábní kapitán Josef Šraml, člen sportovního výboru AKRČs, tam zašel na večeři astal se svědkem toho, jak rozjařená společnost místních německých motoristů hlučně debatovala oautomobilové výpravě na Balkán. Tu na sezónu 1937 formálně připravoval říšský autoklub DDAC, ve skutečnosti ale šlo opodnik hitlerovského motoristického sboru NSKK, jemuž zvůdcova pověření velel Korpsführer Adolf Hühnlein.

Trasa zmíněné „studijní jízdy“ měla vést zNorimberka nebo Mnichova přes Rakousko aMaďarsko do Rumunska, Bulharska aJugoslávie, cíl zpáteční cesty měl být vbavorském Berchtesgadenu, vblízkosti Hitlerova venkovského sídla.

Bylo zřejmé, že půjde nejen opropagaci německého automobilového průmyslu na Balkáně, ale také ocílený průnik nacistické propagandy do států jihovýchodní Evropy, zejména do Rumunska aJugoslávie, spojenců Československa vrámci Malé dohody.

Sportovní výbor AKRČs nesměl ztrácet čas, podle Šramlova návrhu připravil plán automobilové amotocyklové soutěže Malou dohodou, který vzápětí schválilo vedení autoklubu, jemuž předsedal brigádní generál Jaroslav Čížek.

Trasu 2400km dlouhé soutěže vedoucí zPrahy přes Bratislavu aKošice na Podkarpatskou Rus do Užhorodu adále přes Kluž do Bukurešti apřes Turn Severin aPančevo do Bělehradu navrhl člen sportovního výboru autoklubu Miloš Mečíř. Tento ostřílený soutěžní jezdec se chtěl včervnu 1936 zúčastnit rallye vyhlášené Rumunským královským autoklubem, která však byla na poslední chvíli odřeknuta.

Mečíř se nakonec do Rumunska aJugoslávie vydal vlétě 1936 na vlastní pěst asvozem Škoda Popular projel celou trasu zPodkarpatské Rusi do Bukurešti aBělehradu. Ve sportovním výboru AKRČs byl vtu dobu jediným, kdo znal skutečný stav balkánských cest anecest.

Původní představa, že by se motoristická soutěž Malou dohodou mohla uskutečnit už na jaře 1937, vzala rychle zasvé, do nelehkých jednání ojejích přípravách azabezpečení bylo třeba zapojit československé diplomaty avojenské přidělence vBukurešti aBělehradě. Tamější autokluby už mezitím kontaktovali emisaři německých DDAC aNSKK, kteří se snažili plány československé strany torpédovat.

Mimochodem – německé automobilky vletech 1936 a1937 zcela opanovaly jugoslávský trh, jejich podíl na něm se vyhoupl khranici 90%. Vroce 1936 Německo vyvezlo do Jugoslávie 745 osobních a315 nákladních vozů, během prvního pololetí 1937 to už bylo 866 osobních a321 nákladních automobilů. Československo do Jugoslávie exportovalo vroce 1936 celkem 90 aut (57 osobních a33 nákladních), od ledna do června 1937 pak 53 osobních a9 nákladních.

VPraze dostala chystaná motoristická soutěž Malou dohodou sjasným politickým apropagandistickým posláním prioritu, záštitu nad ní (podle tehdejší terminologie „protektorát“) převzal československý prezident Dr. Edvard Beneš.

Významná schůzka zástupců všech tří malodohodových států se uskutečnila 31. března 1937 večer vpražském sídle Autoklubu RČs. Předseda sportovního výboru adesignovaný ředitel soutěže Ing. Karel Jelínek na ní informoval rumunské ajugoslávské diplomaty avojenské atašé opodrobnostech připravované akce, oosobní podpoře prezidenta Beneše avyzval je mimo jiné ktomu, aby prostřednictvím národních autoklubů získali pro soutěž Malou dohodou záštitu nejvyšších představitelů svých zemí.

To se podařilo, takže vpropozicích Automobilové amotocyklové soutěže Malou dohodou figurovali jako protektoři vedle Dr. Beneše rumunský král Carol II. aprinc-regent Pavel, který vládl vJugoslávii za nezletilého krále Petra II.

Pořadatelem akce byl Autoklub Republiky československé, jako spolupracující byly uvedeny Automobil Club Regal Roman aAutomobilski Klub Kraljevine Jugoslavije. Potřebná svolení kmotocyklové části soutěže poskytly iFederatia Romana de Motociclism aSavez motoklubova Kraljevine Jugoslavije.

Znak soutěže symbolizoval přátelství aspolupráci motoristů tří států

Zatímco na výše zmíněné schůzce na konci března Ing. Jelínek předpokládal, že soutěž na trati dlouhé asi 2400km mezi Prahou, Bukureští aBělehradem proběhne od 29. srpna do 4. září 1937 a5. září bude vBělehradě rozdílení cen vpředvečer čtrnáctých narozenin krále Petra II., vpropozicích vydaných počátkem července už byl termín akce posunut na 12. až 19. září.

Nadále platilo, že se soutěže budou moci zúčastnit pouze státní příslušníci Československa, Rumunska aJugoslávie, osoby civilní ivojenské. Soutěž byla vypsána jako cestovní neboli spolehlivostní, nikoliv jako závod.

Původně Ing. Jelínek zdůrazňoval, že „Hlášená vozidla, osobní automobily, motocykly asidecary musí býti sériové výroby, to znamená, že zúčasti jsou vyloučeny takzvané stroje specielní nebo specielně přizpůsobené.“

Propozice pak říkaly následující: „Soutěže se mohou zúčastnit pouze vozidla sériové výroby, tj. taková, jejichž chassis astandardně do nich montované motory byly vběžné výrobě před 1. lednem 1937 ajejichž modely, resp. typy, dosáhly celkového počtu aspoň dvaceti kusů do 30. června 1937.“

Následoval však dodatek: „Toto ustanovení nevztahuje se na vozidla oficiálně hlášená vojenskou správou.“ Díky této formulce mohlo československé ministerstvo národní obrany nasadit mimo jiné tříčlenný tým vojenských automobilů Jawa 615, prakticky prototypů, atovárník Ing. František Janeček získal skvělou reklamu pro nový typ jménem Jawa Minor, jehož premiéru chystal na říjnový pražský autosalon.

Ještě před vydáním propozic uskutečnili členové sportovního výboru AKRČs vprvní polovině června 1937 průzkum celé trasy soutěže, zMladé Boleslavi jim ktomu účelu zapůjčili šestisedadlový vůz Škoda Favorit, který řídil vedoucí propagace automobilky, Ing.Karel Pařízek. Druhým vozem použitým krekognoskaci tratě byla soukromá Tatra 75. Mise, která během deseti dnů najezdila 3600km, měla za úkol zjistit skutečný stav balkánských silnic aověřit reálnost rychlostních průměrů předepsaných pro jednotlivé etapy akategorie vozidel. Vetapových městech vRumunsku aJugoslávii jednali představitelé sportovního výboru AKRČs se zástupci autoklubů asnažili se upřesnit detaily organizace. Jak se později ukázalo, zřejmě jen se střídavými úspěchy, zejména vBělehradě. Tam patrně nejúčinněji zapůsobily intervence německých emisarů.

Trasa přes 2400km dlouhé soutěže vedla přes Podkarpatskou Rus

Souběžně spřípravami motoristické soutěže podnikl novinář František Alexander Elstner (1902–1974) smanželkou Evou apolokabrioletem Škoda Rapid akci nazvanou „Velká studijní cesta Malou dohodou“. Elstnerovi vyjeli zPrahy 13. června 1937 do Paříže, kde se na světové výstavě chystalo otevření československého pavilonu. Právě od něj pak 21. června odstartovala Škoda Rapid směrem na Ženevu apřes Terst do Jugoslávie aRumunska.

Připomeňme, že F. A. Elstner, přáteli zvaný Frank, byl od léta 1936 zaměstnancem propagačního oddělení automobilky ASAP (Škoda) azároveň prominentním spolupracovníkem pražského Radiojournalu, pro který měl během soutěže Malou dohodou zajišťovat exkluzivní reportáže.

Pět týdnů trvající studijní cesta Malou dohodou mu kromě poznání balkánské atmosféry astavu tamějších silnic umožnila setkat se sřadou představitelů místních autoklubů podílejících se na přípravách malodohodové soutěže. Stranou ovšem nezůstala ani propagace automobilů Škoda aČeskoslovenska coby turistické destinace.

Škoda Favorit včervnu 1937 vCraiově, uvozu stojí tajemník AKRČs Vilém Ronovský

380km

490km