Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Valentina Ferrari

Amelia chce zůstat nad vodou

Z italského originálu L´arte di restare a galla,
vydaného nakladatelstvím Mondadori Libri S.p.A.,
v Miláně roku 2021,
přeložila Simona Reseková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
jako svou 8390. publikaci.

Redakce Hana Davidová
Korektura Lenka Češková
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Obálka Renáta Ficková
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2022

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

L’arte di restare a galla © 2021 Valentina Ferrari
Published by Mondadori Libri S.p.A., Milano
This edition is published in agreement with
Piergiorgio Nicolazzini Literary Agency (PNLA)
Translation © Simona Reseková, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Cover Design © Renáta Ficková, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-618-7 (ePub)
ISBN 978-80-7625-617-0 (pdf)
ISBN 978-80-7625-197-7 (print)

Faustu Ferrarimu:
Kamkoli jdu, nesu si tě s sebou.

Všem Ameliím tam venku:
Nezapomínejte být statečné,
všechno dobře dopadne.

-7

Ever Laurel byla nákladní loď, která vroce 1992 vyplula zHongkongu azamířila do Tacomy. Jeden zpřepravovaných kontejnerů skrýval ve svém nitru přibližně 28 800 plovoucích gumových zvířátek.

Snámahou otevřela oči. Hlavu měla ještě pořád vklíněnou mezi umyvadlem aradiátorem.

„Rozuměla jsi, co tím myslím?“

„Ano.“

Ktomu, aby vstala, posbírala své věci ze země, odplazila se přešla do vedlejší místnosti analila vodu do varné konvice, potřebovala víc času než obvykle.

„Je důležité, abys mi ten článek odevzdala do příštího týdne.“

„Rozumím.“

Poté co černým čajem zapila tabletu Maaloxu apopálila si jazyk, podívala se na hodiny.

„Ne později.“

„Do příštího týdne ho máš.“

Měla zpoždění. Ve spěchu popadla fén, vkuchyni ho strčila do zásuvky azačala sušit přes odkapávač přehozené kalhotky, které si chtěla vzít na sebe.

„Chápeš, že jo? Mělo to být hotové už dneska, ale dávám ti čas navíc.“

„Chápu to, děkuju.“

Azatímco horký vzduch vzdouval kvítky natištěné na látce, duchem nepřítomná pozorovala kousky vodního kamene usazené na zamlženém kovu az pusy jí přitom trčela půlka ovocného chlebíčku.

„Přál bych si, aby bylo všem jasné, jakým směrem se ubíráme. Naše články musí být naší poznávací značkou.“

„Samozřejmě.“

Nakonec si pod džíny oblékla ještě vlhké spodní prádlo, vlasy si stáhla do neupraveného culíku, namalovala dvě nesouměrné oční linky arozběhla se za Danielem do redakce.

„Přines mi něco živého, něco svěžího! Něco, čemu nedokážu říct ne.“

Amelia pokrčila rameny ve svetru.

Pociťovala skryté potěšení ztoho, že Daniela dokáže pouštět jedním uchem dovnitř adruhým ven, aon otom přitom nemá sebemenší tušení. Rovná záda způsobně opřená ožidli, oči doširoka otevřené, brada pohybující se podle kadence slov. Občas si ho představovala uprostřed nějaké extrémně delikátní činnosti, třeba při tom, jak si ve svém open spacu kroutí špičky kníru nebo jak se zničehonic zastaví, aby spotěšením zhodnotil, nakolik se mu povedlo sladit kšandy sbrýlemi. Ana závěr si vzrcadle věnuje patetický pohled člověka, jenž vyžaduje disciplínu jen od těch druhých.

„Prosím tě, neber si to osobně jako nějakou zákeřnost zmojí strany. Snažím se jenom jít sproudem.“

Amelia musela krotit každičký sval svého obličeje, aby se mu nevysmála do očí. On opravdu řekl jít sproudem.

Daniel vstal, pravděpodobně proto, aby svému proslovu dodal na vážnosti. Otevřenou dlaní prudce odstrčil křeslo, až jeho kožený potah vydal zvuk, jako když se trhá, anakonec začal gestikulovat pod plakátem Kapitána Ameriky.

Místnost nebyla zrovna velká azdálo se, že ji předpubertální plakát spolu se stohy ošuntělých knih as opotřebovaným psacím stolem co nevidět spolkne.

„Napiš ten příběh okachničkách. Zmocni se ho!“

Amelia roztržitě přikývla, anebylo to proto, že to blábolení, na které si vprůběhu roku už zvykla, ji zajímalo jenom pramálo, ne-li vůbec, ale protože zničehonic ucítila vhrdle hořkou pachuť, což ji vystrašilo.

Vtu chvíli ji totiž napadlo, že teprve před několika hodinami, poté co do sebe kopla jeden, dva, určitě tři panáky vodky, vkoupelně na zemi sestavila ana úhledný list papíru krasopisně napsala seznam snázvem Proč je můj život naprostá katastrofa, ve kterém shrnula důvody, kvůli nimž (viz níže) je její život naprostá katastrofa:

1. Vystudovala jsem žurnalistiku apracuju pro hipsterský online magazín.

2. Vzhledem ktomu, že hipsteři mi platí padesát eur za článek, musím venčit psa paní Masiové.

3. Vzhledem ktomu, že hipsteři mi platí padesát eur za článek apaní Masiová, jen když si vzpomene, musím až do dvou vnoci roznášet pivo.

4. Vzhledem kbodům 1., 2. a3. dodávám: žiju urodičů ve sklepě aspím na palandě těsně ustropu.

5. Mám přítele, který si myslí, že psaní básní je opravdová práce.

6. Za týden mi bude třicet.

7. Objevila jsem první podezřelou vrásku.

8. Moje nejlepší kamarádka je těhotná.

9. Kolik let mi ještě asi tak zbývá na to, abych stihla přivést na svět dítě?

Mezi složitostí bodu číslo devět analéhavostí bodu číslo deset apři pomyšlení na svá zahnívající vajíčka se Amelia nakonec na seznam vyzvracela.

Nespokojená sama se sebou zněj udělala úhlednou kouli, kterou se pokusila trefit do záchodu – abohužel se jí to podařilo.

Se zdřevěnělým jazykem se teď pokoušela polknout zatuchlou slinu, která jí lepila pusu. Vrychlosti zkabelky vytáhla láhev vody, aby případné recidivě zabránila.

„Kdybys věděla, kolik zobrazení jsme měli díky článku Marie Camilly!“

„Tomu okočkách?“

„Jo, tomu. Lidi ho spolkli is navijákem! Dalo se to čekat, koneckonců je to záležitost životních zkušeností. To je to, co jim musíme, opakuji, musíme dát! Je to naše nevyřčená dohoda se čtenářem.“

Amelia se mírumilovně usmála: bylo jen otázkou času, kdy Maria Camilla ajejí žlutý plstěný svetr získají Pulitzerovou cenu za reportáž zprvní linie Týden, který jsem strávila jen se svými kočkami.

„Jsem si jistý, že bys to dovedla taky. Musíš tomu jenom věřit adůvěřovat sama sobě. Já ti věřím adávám ti šanci, abys mi mou důvěru oplatila. Dokaž mi, že se nemýlím.“

Jestli ještě jednou řekne „důvěra“, odložím vodu avyzvracím se mu na stůl, přísahám.

„Samozřejmě.“

„Už je to víc než rok, co tady pracuješ.“

Nebylo pro ni těžké zrekapitulovat si každý ztří set šedesáti pěti aněco dní alitovat jich stejně, jako by to bylo poprvé.

„Ai když si velice cením tvého stylu psaní atvého pohledu na věci kolem tebe, můj celkový dojem je, že obecně projektu příliš nevěříš, že ti uniká jeho vize jako celku.“

Odmlčel se tak, jako se uprostřed věty zastaví někdo, kdo se chystá říct něco důležitého.

„Jestli nedokážeš uchopit mood, je mi líto, ale,“ otočil se sočima upřenýma na pytlík Kapitána Ameriky, „promiň mi tu otevřenost, ale myslím, že budeme muset ukončit naši spolupráci.“

„Rozumím. Buď napíšu článek ogumových kachničkách, anebo letím.“

Stávalo se, že když Amelia ucítila silnou potřebu plakat, ale byla si vědoma, že na to není ten správný čas, tak jenom polkla.

Poslední dobu polykala často.

„Jsem si jistý, že se nemáš čeho bát.“

„Jo, jasně.“

„Dobře, tak jsme si všechno řekli. Promiň, ale teď musím běžet, mám důležitou schůzku.“

Daniel popadl telefon ze stolu avyrazil ke dveřím, aniž by zvedl zrak. Amelia, opuštěná na židli jako papoušek na bidýlku, nepohnula ani svalem.

„Vkaždém případě si dáme vědět.“

„Ano, dáme si vědět.“ Vokamžiku, kdy se dveře zabouchly, jako by chtěly místnost rozdrtit, Amelia slabým hláskem zposledních sil dodala: „Ozvu se ti já.“

Apolkla.

Déšť vtenkých nekonečných potůčkách klouzal po čelním skle skútru. Slabé mrholení Amelii smáčelo odhalený krk akapičky jí rychle stékaly dolů po zádech. Ale jakmile si nasadila přilbu apřimáčkla jí vlhké, teď již rozpuštěné vlasy, nic už jí nebránilo, aby rychle uháněla domů, žaludek stažený zčásti vinou zbytkového alkoholu, zčásti kvůli tomu, co jí řekl Daniel.

Útržky rozhovoru se jí zaryly pod kůži, celou svou váhou jí jako šrouby tlačily na hrudní kost anutily ji dýchat sotevřenými ústy – tiše si somatizovala celý okolní svět, jak nejlépe dovedla. Šlo oto, jak se naučit zvládat tlumenou bolest, kterou nedokázala dokonce ani pojmenovat.

Nedokázala napsat článek.

Nedokázala psát.

Nedokázala nic.

Sebeodcizení znásobené věcmi, kvůli nimž si neustále uvědomovala, že není dost dobrá.

Nebyl vpodstatě právě tohle ten důvod, proč vkoupelně na zemi, kde se ráno vzbudila, ve chvíli, kdy ztratila veškeré zábrany, sepsala pohromy svého bídného života, který si posléze vizualizovala jako zmačkanou kouli? Teď když ji konečky vlasů píchaly do suchých rtů, si uvědomila, že tohle vytržení rozvážného ožraly bylo kničemu: zmohla se jenom na to, že na kus papíru sepsala všechny ty věci, které nikam nesměřují. Avšechno, co nikam nesměřuje, jenom nečinně stojí na místě. Nenávratně ztraceno.

Na každém semaforu kontrolovala čas, nohou udávala rytmus aústa měla uprostřed troubících klaksonů otevřená dokořán.

Vpůli cesty jí začal vkapse vibrovat telefon. Se zrakem stále upřeným na silnici ho horko těžko vsunula pod přilbu anakloněnou hlavou azvednutým ramenem si ho přidržovala ojejí vnitřek.

„Prosím?“

„Amé, slyšíš mě?“

„Jo, teda doufám. André?“

„Jasně, copak jsi neviděla jméno?“

„Ne, řídím.“

„Tak to ti zavolám později.“

„Cože?“

„Říkám, že ti zavolám později.“

„Ne, ne, klidně mluv, ale víc nahlas.“

„Chtěl jsem vědět, jak se ti daří. Včera večer ses vypařila.“

„Promiň, usnula jsem, byla jsem strašně unavená. Ale všechno je ok.“

„Usnula jsi vsedm?“

„Co?“

„Vsedm. Šla jsi spát vsedm?“

„Nedívala jsem se na hodiny.“

„Poslední zprávu jsi mi poslala v19.04.“

„Ne… blinkr, kde máš, kurva, blinkr?!“

„Seš si jistá, že ti nemám zavolat později?“

„Jsem. Promiň, lidi prostě neuměj řídit! Pozdějc zkrátka nemám čas. Jdu venčit psa.“

„Chápu. Dnes zůstanu doma, budu psát.“

„Jako včera.“

„Takže jsi mi neodpověděla, protože jsi byla naštvaná.“

„Prosím?“

„Rozumělas dobře.“

„Ne, řekla jsem ti, že jsem byla unavená.“

„Takže jsi slyšela.“

„Jo, slyšela jsem tě anebyla jsem ani nejsem naštvaná.“

„To ‚včera‘ jsi řekla kousavým tónem.“

„Mýlíš se. Byl to tón ženy, která se soustředí, aby za deště nenabourala.“

„Tak já ti zavolám pak.“

„Dneska žádné pak nemám. Měla jsem ho včera, ale tys musel psát.“

„Aje to tady! Vidíš?“

„Prosím tě, dělám si srandu.“

„Každopádně budu psát idneska, vhlavě mi proudí moře veršů… Musím končit.“

„No jo, vždyť se tak jako tak uvidíme zítra.“

„Zítra?“

„Zítra, na Virginiině oslavě.“

„Sakra!“

„Ale ne, André. Virginia pořádá oslavu, víš oní dobrý dva týdny.“

„Jo, jo, oukej. Já jen, že se mi to vykouřilo zhlavy, už jsem si naplánoval něco jinýho.“

„Zruš to, přesuň to. Tohle je důležitý. Poslala do skupiny celou řadu hlasovek, každá má dvě apůl minuty.“

„Ale víš, že ve skutečnosti je to strašná kravina, že jo?“

„Záleží jí na tom, takže ne, není.“

„Ale jdi, stejně si to taky myslíš. Něco takovýho dokážou uspořádat jenom Američani aVirginia.“

„Ale Virginia je moje nejlepší kamarádka.“

„Přesně tak, tvoje.“

„Ale ty jsi můj kluk. Apak, taky jsi vtý skupině.“

„Dobře, tak to teda přesunu apůjdu stebou.“

„Věděl jsi otom dva týdny!“

„Pochopil jsem, chceš mi to zopakovat ještě jednou? Dobře, už budu končit. Napiš mi, až budeš mít čas.“

„André?“

„Ano?“

„Na ten článek okachničkách mi dali týden navíc, kdyby ses náhodou ptal.“

„Věděl jsem, že to dobře dopadne.“

„No ovšem.“

„Jo, ty si vždycky poradíš.“

„Ale když ho příští týden neodevzdám, vyhodí mě.“

„Aha. Ale ty ho odevzdáš, ne?“

„Já si vždycky poradím, sám jsi to řekl.“

„Jsem otom přesvědčený. Jestli chceš, můžeme si otom zítra promluvit.“

„Jo, zítra.“

„Pořád ten samý tón, co?“

„Je to můj tón, mrzí mě to, ale žádný jiný vzásobě nemám.“

„Miluju tě.“

„Já tebe taky.“

Skútr zaparkovala před domem avůbec ji netrápilo, že přitom zabrala mnohem víc místa, než bylo nutné. Vyrazila nahoru, schody brala po dvou, akdyž se konečně zastavila před dveřmi paní Masiové, sotva popadala dech. Paní Masiová bydlela vposledním patře (ktomu bylo zapotřebí hodně dechu) ana venčení psa, kterého jí darovaly děti proto, aby zaplnily prázdno vzniklé po smutném odchodu pana Masiho, byla příliš stará. Atak Amelii dávala sedmdesát eur týdně, aby to třikrát denně dělala místo ní. Pes Otto zvaný Ridge byl hnědý pekinéz, který se až kneuvěření podobal herci znejsledovanějšího seriálu všech dob.

Amelia zaklepala na dveře.

Napočítala do tří apak zaklepala znovu, tentokrát silněji.

Jedna, dva, tři, začala znovu odhodlaně počítat.

Všechno bylo vpořádku, nebyl důvod se znepokojovat, vdrtivé většině případů to do třetice vyšlo. Když však paní Masiová zapomněla naslouchací přístroj na nočním stolku / vumyvadle / vledničce za zbytky pečeně od neděle… Nu, řekněme, že to prostě nebyl nejšťastnější den.

„Amelie!“

Vida, šťastný den, alespoň ztohoto úhlu pohledu.

„Jsem tady, je Otto připravený?“ odrecitovala Amelia opár oktáv výš, než byla její norma.

„Může vyrazit.“

Pes, už navlečený do blankytně modrého oblečku, obrátil oči vsloup (oukej, možná že neobrátil oči vsloup tak doslova, ale vypadalo to tak).

Problém byl vtom, že Otto zvaný Ridge byl strašně líný ana procházku se mu nikdy nechtělo. Vlétě trpěl vedrem, vzimě špatně snášel chlad (proto ta flísová minivestička). Byl blázen do svého pelíšku, vycpaného husím peřím, ado talíře na zbytky, který paní Masiová doplňovala po každém jídle; oněco méně pak taky do Amelie ajejích nečekaných návštěv, které narušovaly jeho milovanou každodenní siestu.

Každopádně Amelia byla jeho oblíbený narušitel.

Atak, jakmile ji uslyšel běžet do schodů – Amelia pokaždé běžela apsi mají, jak se všeobecně ví, na rozdíl od svých páníčků, vynikající sluch –, obrátil po svém oči vsloup aodevzdán osudu se pomalu přibližoval kvodítku ašoupal přitom zadkem omramorovou podlahu.

„Tak šup, Ri… Otto.“

„Dobře, počkám na vás tady. Zatím se podívám, co dávají vtelevizi.“

„Skvělé, tak na shledanou, paní Masiová.“

„Zatím, Amelie! Aty, zlatíčko, buď hodný adávej na sebe pozor.“

Paní Masiová počkala, dokud nezmizeli na schodišti, pak za nimi zavřela dveře avrátila se ke své argentinské telenovele.

„No tak, Ridgi, nedělej na mě ten svůj obličej. Musíš se vykakat, já za to nemůžu.“

Otto zvaný Ridge ji ignoroval asnažil se držet krok sjejími ošoupanými converskami.

„Parťáci už na tebe určitě čekaj. Dneska máme trochu zpoždění, byl to fakt den blbec, ale neboj se, než tam dojdeme, všechno ti povím.“

Prošli bránou ačtvrtí Trieste pokračovali uličkou lemovanou paláci ztřicátých let. Amelia ho jemně táhla anepřestávala mluvit, ikdyž spíše ksobě samé než kpejskovi. Pak zabočili doleva adorazili kměstským zahradám.

Jejich kamarádi tam na ně už čekali, přesně jak předpokládala.

Amelia odepnula Ottovi zvanému Ridge vodítko aposadila se na své místo (ano, měla svoje místo) na lavičce mezi Milvií aLidií anaproti Viole aAlbertovi.

„Poslyš, avíš ty co? Dělej si, jak chceš!“ křičela Milvia po Ameliině levici na svou sestru Lidii.

„Aco ty mi máš co říkat? Ale podívejte se na ni! Copak jsem včerejší?“ řvala Lidia po Ameliině pravici na svou sestru Milvii.

Amelia se naklonila kAlbertovi aViole, kteří jí, hned jak přišla, volnou rukou beze slova zamávali na pozdrav. Snaprostou jistotou mohla říct, že jen málokdy je viděla, aniž by se drželi za ruce.

„Tak už jsou vsobě? Oco jsem přišla?“

Alberto ve svém krásném modrém kabátu, na kterém se při pohybu neudělal ani jediný varhánek, pokrčil rameny.

„Stará známá písnička.“

„Zase ta ženská zcentra pro seniory?“ zeptala se Amelia šeptem, což neuniklo Milvii.

„Chtělas říct ‚ta stará kráva zcentra pro seniory‘, děvenko.“

„Milvie, je ti čtyřiasedmdesát, prober se! Ajestli si pamatuješ takovou kravinu, pak seš taky taková stará kráva, abys věděla!“

„Jestli já jsem stará, tak ty se můžeš jít bodnout!“

„Lidie, anejsi ty orok mladší?“ zamíchala se do rozhovoru Viola asklonila hlavu tak, že jí brýle sklouzly po vyzáblém nose. Naštěstí je jistila světle růžová šňůrka stejného odstínu, jaký Amelia přisuzovala jejímu hlasu, který by ještě pořád mohl patřit holčičce.

„Ojedenáct měsíců, jestli mám být přesná, Vió. Naše ubohá máti si ani nestačila vydechnout, atady ta se sem hned musela přisejřit!“ Milvia si upravila beranici azapálila si tenkou cigaretu sevřenou mezi tmavými rty. Lidia na ni namísto odpovědi vyplázla jazyk.

„Dobrá. Teď když se vody trochu zklidnily ajestli jste stím vzájemným popichováním skončily, Amelia by nám mohla povyprávět, jak to dopadlo sjejím šéfem.“

Alberto nepřestával tisknout Violinu malou ručku.

Měl výjimečný dar, že se každý vjeho přítomnosti cítil jako ryba ve vodě: se svým sebejistým držením těla, zdůrazněným pevným stiskem ruky, promlouval kAmelii hlasem, který jí navozoval pocit domova.

„Ne moc dobře. Jestli nenapíšu článek, který bude mít úspěch, vyhodí mě.“

„To je ale kretén!“ vyfoukla Milvia obláček dýmu Amelii do obličeje.

„Jo, to je,“ Amelia, srukama hluboko zabořenýma do kapes kabátu, se na lavičce sesunula níž.

„Hlavu vzhůru, děvenko, nevzdávej to, napiš mu ho!“

„Ach jo, já vím. Možná že byste mi mohly na týden půjčit svoje volpiny anapíšu článek Jeden týden spěti volpiny Milvie aLidie. Stejně chce něco takovýho.“

„Abudeme pak slavné, děvenko?“

„Kéž by!“

Lidia se postavila apřitiskla si ruku kčelu, aby si zastínila oči před imaginárním sluncem.

„Ách jo, Gastone, přestaneš?!“

„Co dělá?“

Milvia se nepohnula zlavičky aneustále upřeně sledovala Amelii.

„Věčně běhá Penelopě za zadkem!“

„To je ale trouba!“

„Gastone, já tě zabiju, jestli neodprejskneš. Padej!“ Lidia, pořád srukou ve stejné pozici, se teď dívala na Alberta. „Jen pokračujte, nic se nestarejte, že náš Gaston je kretén.“

„On taky?“

Alberto se zasmál aViola napodobila svého muže. Stávalo se často, že se takhle smáli, jeden nakažený smíchem druhého, jako by tvořili dvě součásti téže bytosti. „Cos to vlastně říkala, děvenko?“

Pokaždé když si Milvia potáhla zcigarety, zůstala na filtru stopa švestkové barvy.

„Nic zvláštního, jenom že mě vyhodí.“

„Pořád samá tragédie!“

„Když skončím na ulici, půjdu bydlet sem, na naši lavičku. Můžete mi sem pak nosit pomeranče.“

„No, do klece tě snad nestrčí.“

„Amelie, copak nebydlíš ve sklepě urodičů?“

„Ale ano, Violo, pořád.“

„Tak se nemáš čeho bát, neskončíš na ulici.“

Amelia se na ni usmála. Viola ajejí smetanový hlásek, kterým mazala své často čistě řečnické otázky, byly pokaždé důvodem kúsměvu.

„Přinejhorším půjde bydlet ktomu svýmu klukovi. Ach Pené, co to? Sakra, ještě ty začínej, pořád se musíte očuchávat! Jakže se jmenuje ten tvůj prokletý básník, Amé?“ chrlila ze sebe Lidia, aniž by se kní otočila, aneustále hlídala psy.

„Andrea.“

„Ach, vlastně jo, jako syn téhleté.“

„Hej, ‚tahleta‘ říkej svý ségře!“

Všichni se otočili na Milvii.

„Ale co vás všechny nemá, to si člověk ani nemůže udělat legraci? Jen se zasmějte, protože zítra už můžete čichat fialky zespoda.“

„Děkujeme, Milvie, ale doufáme, že ne.“

„Rádo se stalo, Albé. Ale zpátky ktobě, děvenko, copaks to říkala otom svým příteli?“

„Bydlí srodičema, takže bych se nemohla nastěhovat ani kněmu.“

„Eeech, umělci bychom chtěli být, umělci!“

„Adobře dělaj, Lí. Amelia je inteligentní, studovala ajednoho dne to ještě všem nandá.“ Alberto na ni mrknul.

„Zrovna teď mi práce vbaru dovoluje dělat všechno kromě toho, ale pak uvidíme.“

„Děvenko, ale musíš něco udělat stěma kruhama pod očima, zítra ti na ně donesu výbornej krém.“

„Díky, Mí, včera jsem měla opravdu špatnou noc… Mimochodem, každou chvíli bych mohla začít zvracet.“

„Ale ne na mě, aby bylo jasno.“

„Byla jsi nervózní kvůli dnešnímu ránu?“

„Dalo by se říct, Alberto, že všechno je jeden velký průšvih!“

„Amelie, musíš se uklidnit, takhle nemůžeš pokračovat, hvězdičko má.“

„Když na to budu mít čas, udělám to.“ Cítila, že se okamžitě potřebuje nadechnout čerstvého vzduchu. „Vzbuď se, vezmi Ridge vykonat potřebu, přiveď ho zpátky domů ačekej deset minut před dveřmi Masiové, než si tě všimne, znovu sejdi dolů, vyraz do toho strašnýho provozu, zaparkuj, vyslechni si peskování vpráci, pak zas na silnici, vezmi Ridge, přiveď ho zpátky adoufej, že tentokrát budeš mít víc štěstí, co se čekání týče, seběhni dolů, nasedni na skútr, ahádejte co? Zase na silnici apak další práce.“

„Dejchej, děvenko, je mi ztebe ouzko. Hej ty, kampak ses vydala?“

„Ale jdi, Mí, pořád tě mám za prdelí. Mluvíš sAmelií, tak mluv sní!“

„Jdeš otravovat toho ubohýho pejska?“

Lidia odešla bez odpovědi aještě chvíli se za ní vzduchem linula vůně vanilky.

„Acopak jí někdo něco říká? Buď vklidu.“

„Ne, přísahám. Kéž bych!“