Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

J. S. Monroe

NEPAMATUJI SI SVÉ JMÉNO

Z anglického originálu Forget My Name,
vydaného nakladatelstvím Head of Zeus
ve Velké Británii v roce 2018, přeložila Jitka Jiterská.

Vydala Grada Publishing, a. s.,
pod značkou Metafora v Praze roku 2019
jako svou 7315. publikaci.

Redakce Richard Straberger
Korektura Zuzana Menšíková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Formát epub Štěpán Böhm
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2019

GRADA Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

ISBN 978-80-7625-365-0 (ePub)
ISBN 978-80-7625-364-3 (pdf)
ISBN 978-80-7359-918-8 (print)

„Dalším způsobem vštípení do paměti je schopnost znovu si v mysli oživit ty ideje, které se po otištění buď vytratily, nebo byly takříkajíc vytěsněny z dohledu… Vzhledem k omezené mysli člověka, neschopné udržet si v dohledu a úvaze mnoho idejí najednou, bylo nezbytné opatřit ji úložištěm k uskladnění takových idejí, pro něž by mohla později znovu najít využití.“

John Locke o paměti v Eseji o lidském rozumu (1690)

DEN PRVNÍ

1

Nemůžu si vzpomenout na své jméno.

Stále si ta slova opakuji jako mantru, jen stěží zůstávám v klidu, zatímco se snažím zcela porozumět jejich významu. Osvobozena z řetězů starého života se teď mohu nechat vést pouze přítomností.

Z okna vlaku pozoruji ubíhající krajinu. Sleduje mě ten člověk naproti? Zkoumám jeho odraz v okenní tabuli. Tak takové to musí být, když člověk ztratí rozum. Odněkud zpoza lebky cítím příval bolesti. Dýchej. Tohle zvládneš.

Nohy se mi začínají třást. Tisknu chodidla pevně k podlaze vagonu, jedno po druhém, a soustředím se na říční kanál vedoucí podél železnice. Musím se ovládnout, být statečná. Jak by se v takové situaci zachoval normální člověk? Dal by si načas a nechal by mozek dělat svou práci. Rozpálit nervové synapse. Půlka lidí v tomhle vagonu jistě také zapomněla na spoustu věcí: na narozeniny svých partnerů, výročí svatby, PIN kódy, vlastní jména…

Když dorazíme na stanici vytištěnou na mé jízdence, vystoupím z vlaku, vtáhnu do sebe venkovský čerstvý vzduch a kličkuji směrem k pěšině vedoucí k silnici – následuji tak řadu unavených dojíždějících. Měla bych snad někoho z nich znát? Dopravní špička právě začala. Nalevo ode mě si řeka brázdí cestu loukou, mělká voda šumí pod paprsky letního slunce. V dálce bečí ovce, u kostela radostně cvrlikají cvrčci a za ním se rozpínají řepková pole v barvě anglické hořčice. A pak je tu kanál s řadou barevných úzkých člunů uvázaných podél cesty.

Vesnice je vzdálena pouhou hodinu vlakem z Londýna, ale zdá se velmi rustikální. Skutečná venkovská pastorela. Přejdu přes železniční most a vydám se po hlavní ulici, minu poštovní schránku a snažím se myslet jasně. Vím, že dělám správnou věc. Když jsem se na letišti pokoušela nahlásit ztracenou kabelku, muž za přepážkou mi řekl, že dočasná amnézie může mít různé příčiny, ale jednou z nejčastějších bývá stres z práce. Za takových okolností je nejlepší zůstat doma. Když se mě zeptal, jestli trefím domů, vytáhla jsem z kapsy jízdenku na vlak a oba jsme se shodli, že tam, odkud pocházím, mě vlak dopraví.

U Poraženého beránka zabočím doprava do postranní uličky lemované starými domy s doškovými střechami. Měla bych cítit úlevu, když scházím dolů k poslední budově vpravo, k malé chalupě s modrozelenými dveřmi a popínavými vistáriemi, ale necitím ji.

Jsem vyděšená.

Snažím se představit si, jak za sebou zavřu vchodové dveře, skočím na pohovku s velkou sklenicí chlazeného vína Sauvignon Blanc v ruce a pustím si nějaký brak v televizi. Ale nemám klíč. Jak tak stojím před domem a rozhlížím se na obě strany ulice, zaslechnu za dveřmi hlas. Američan. Zamrazí mě. Přistoupím k oknu a nakouknu dovnitř. V kuchyni se pohybují dva lidé, jejich siluety jsou ozářeny slunečním světlem, prostupujícím dovnitř skrz dvoukřídlé dveře ze zahrady vzadu. Zírám na jejich postavy a stěží dýchám. Můj pohled padne na muže krájícího na kuchyňské lince salát dlouhým ocelovým nožem, jehož čepel odráží světlo. Chci se otočit a rozběhnout se ulicí pryč, ale donutím se přihlížet dál. Za ním stojí žena nad hlubokým dřezem a plní kastrol vodou.

Vrátím se ke vchodu a podívám se na číslo. Je to správný dům. Dlaně se mi třesou až příliš na to, abych dokázala stisknout domovní zvonek. Místo toho oběma rukama pevně sevřu klepadlo z kované oceli a se sklopenou hlavou jako prosebník při modlitbě zabouchám. Óm mani padmé húm. Nikdo neotvírá, zaklepu znovu.

„Jdu tam,“ slyším toho muže.

O krok ustoupím, a když se dveře otevírají, téměř klopýtnu.

„Mohu vám nějak pomoct?“ zeptá se muž a slabě, neklidně se usmívá.

Mám závrať. Na vteřinu na sebe zíráme, vzájemně se zkoumáme a čekáme na vysvětlení. Uvědomím si, že zadržuji dech. Pohlédne na můj kufr a pak zpátky na mě. Dívám se na něj, jak dlouho to jen jde – jednu, dvě, tři vteřiny –, pak odvrátím pohled.

Vím, že bych teď měla něco říct – Kdo jste? Co sakra děláte v mém domě? Prosím, řekněte, že to není pravda, ne po tom všem, čím jsem si dnes prošla –, ale jsem zticha. Zcela oněmělá.

„Pokud něco prodáváte, nemáme zájem,“ pronese a chystá se dveře zase zavřít. „Je mi líto.“ Poznávám ten přízvuk: suverénní, povědomé zvuky New Yorku. Znovu pohlédne na kufr. Musí si myslet, že je nacpaný kuchyňskými chňapkami nebo potahy na žehlicí prkno nebo čímkoliv jiným, co se dnes podomně prodává.

„Počkejte,“ vyhrknu, šťastná, že umím zase mluvit. Můj hlas ho vyleká. Křičím snad? Začne mi hlasitě zvonit v uších.

„Ano?“ otáže se. Jeho obličej je štíhlý, ostražitý, vybledlé modré oči má hluboko posazené, bradku hladce upravenou a vlasy svázané do culíku. Tuším, že zabouchnout dveře cizímu člověku před nosem není zrovna jeho přirozenou reakcí.

„Kdo je to, miláčku?“ ozve se za ním ženský hlas. Angličanka.

Na rtech se mu objeví úsměv. Před očima se mi zjeví Fléřina tvář s náznakem prchavého úsměvu. Položím si prst na tetování skrývající se na zápěstí pod rukávem blůzky. Vím, že každá máme jedno: krásný lotosový květ fialové barvy, částečně otevřený. Kdybych si jen mohla vzpomenout na víc.

„Já tady bydlím,“ vypravím ze sebe. „Byla jsem na služební cestě. Tohle je můj dům.“

„Váš dům?“ ptá se muž, zkříží si paže na prsou a opírá se o rám dveří. Je dobře oblečený – květovanou košili má zapnutou až ke krku, na sobě má tenký uhlově šedý svetr a nějaké značkové džíny. Zdá se, že mé nároky shledává spíše zábavnými než podivnými, a rozhlíží se ulicí na obě strany – snad hledá skryté televizní kamery nebo moderátora s mikrofonem. Možná se mu jen ulevilo, že mu nechci prodat aloe vera.

„Klíče od vchodu jsem měla v kabelce, ale tu jsem ztratila na letišti, i s pasem, notebookem, iPhonem, peněženkou…“ Slyším, jak se má slova vzdalují a zvonění v uších je najednou nesnesitelné. „Chtěla jsem si zajít pro klíč k sousedům, pak zavolat na policii a nahlásit –“

Mám pocit, že se pode mnou zvedá zem. Přinutím se na něj ještě jednou pohlédnout, ale vidím jen Flér, jak stojí ve dveřích svého bytu a ptá se mě, jestli chci jít dovnitř. Zhluboka se nadechnu, představím si strom osvícení a obrys postavy odpočívající pod jeho uklidňujícími, posvátnými větvemi. Nic nepomáhá. Myslela jsem, že to zvládnu, ale nezvládám.

„Můžu dál?“ ptám se a mé tělo se nekontrolovaně kymácí. „Prosím?“

Natažená ruka mírní můj pád.

2

„Je velmi krásná.“

„Nevšiml jsem si.“

„Ale no tak, je úchvatná.“

„Potřebuje pomoc.“

„V ordinaci mi řekli, že zavolají zpět do patnácti minut.“

Ležím se zavřenýma očima a jen naslouchám. Jsou v kuchyni, tam, co jsem je poprvé spatřila skrz okno. Jsem v malé obývací místnosti v přední části domu. Jeho hlas je suverénní, sebejistý. Její je váhavější, jemný. Zhroutila jsem se ve dveřích, ale pak jsem se dokázala doplahočit k pohovce a s tou ženou – jmenuje se Laura – jsem krátce promluvila. Ubezpečila jsem ji, že jsem v pořádku a že si jen potřebuji odpočinout, dokud závrať nepřejde. To bylo před pěti minutami.

„Cítíte se lépe?“ ptá se Laura, vcházející do obývacího pokoje.

„Trochu,“ opáčím a zvedám k ní hlavu. „Děkuju.“ V ruce drží velký hrnek čerstvého mátového čaje. Všimnu si, že se mi vyhrnul rukáv blůzky a částečně se tak odhalil vytetovaný lotos.

„Tohle jsem vám přinesla,“ prohlásí a položí hrnek na nízký stolek před pohovkou. Na jedné straně hrnku je nakreslená kočka v jogínské poloze hrdiny. Nevědomky si protáhnu záda.

„Zavolali jsme do místní ordinace, tady ve vesnici,“ Laura pokračuje a střelí pohledem po mém zápěstí. „Doktorka zavolá za chvilku.“

„Děkuju,“ řeknu ještě jednou zesláblým hlasem.

„Pořád se vám motá hlava?“

„Tak trochu.“

Natáhnu se pro čaj. Lauře může být něco přes třicet. Má na sobě tříčtvrteční legíny a křiklavý sportovní top, jako kdyby se právě chystala jít si zaběhat. Vypadá dobře: je vysoká a upravená, vlasy má svázané do drdolu a zářivou pleť. Je skoro dokonalá, až na ty výrazné tmavé kruhy pod očima.

„Tony říkal, že jste si myslela, že tohle je váš dům,“ snaží se svá slova odlehčit. Usrknu si mátového čaje, je horký a slazený medem – doufám, že mi pomůže rozpustit tu chladivou hrůzu v žaludku. „Říkal, že jste si chtěla jít pro klíč. K našim sousedům.“

Znovu se krátce zasměje a ztichne, načež uhne pohledem.

„Je to můj dům,“ zašeptám a svírám hřejivý hrnek.

Cítím její podráždění. Nic zjevného – na to se zdá být příliš milá – jen nepatrné pohnutí. Tony, který nás musel poslouchat, se objeví ve dveřích spojujících obývací pokoj s kuchyní.

„Děkuju za čaj.“ Snažím se udržet přátelskou atmosféru. „A taky že jste zavolali do ordinace, ale jistě budu v pořádku.“

„Ne, pokud si stále myslíte, že tohle je váš dům,“ konstatuje Tony. Usmívá se, ale jeho hlas zní majetnicky. Moje tetování je stále odhalené. Po pár vteřinách si jen tak mimochodem stáhnu rukáv, abych ho skryla.

Znovu si ucucnu trochu čaje a rozhlédnu se po místnosti s nízkým stropem. Všechno je v  pořádku, vše na svém místě. Kamna na dřevo zasazená v koutku velkého krbu; vedle hromada kulatiny, úhledně seskládaná jako modlitební svitky; sbírka knih o józe a celostní medicíně seřazených podle výšky hřbetu v malé knihovničce; dřevěná deska na solitér se všemi herními kuličkami na svých místech. Dokonce i vonné tyčinky od White Company s vůní „Seychely“ jsou souměrně rozprostřené na parapetu. Uvnitř se to mohlo změnit, ale malé prostory domku vypadají stále povědomě.

„Přišla jsem, protože –“ odmlčím se, rozechvění v mém hlase mě překvapilo. „V práci prožívám těžké období. Dnes, když jsem přiletěla z konference, mi na letišti zmizela kabelka. Chtěla jsem to nahlásit, ale nemohla jsem si vzpomenout na své jméno.“ Znovu se odmlčím.

„Ale teď už si vzpomínáte, že?“ ptá se Laura a otáčí se k Tonymu. „Všichni máme slabší chvilky.“

Tony uhne pohledem.

Zakroutím hlavou. Nemůžu si vzpomenout na své jméno.

„Na letišti jsem si dokázala vzpomenout jen na to, kde bydlím. Myslela jsem si, že když sem prostě dorazím, do svého domu, svého útočiště, všechno bude zase v pořádku. A jediná věc, která se neztratila, byla moje jízdenka na vlak zpátky domů. Našla jsem ji v kapse.“

„Máte i kufr,“ připomene Tony a kývne ke vchodovým dveřím, kde zavazadlo pořád ještě stojí s vysunutou rukojetí. „Kde byla ta konference?“ zeptá se. Zdá se, že se teď o mě skutečně zajímá, je méně defenzivní.

Mám pocit, že mi každou chvíli vyhrknou slzy a nedokážu se ovládnout. „Já nevím.“

„To je v pořádku,“ uklidňuje mě Laura a posadí se na pohovku vedle mě. Položí mi ruku kolem ramen a já si uvědomím, že mi to vlastně ani nevadí. Byl to náročný den.

„Na rukojeti by mohla být cedulka,“ pronese Tony a vydá se k zavazadlu.

„Utrhla se. Ještě než jsem ho stačila vytáhnout ze zavazadlového pásu.“

Sleduje, jak mi kolísá hlas. Vzpomínám si, jak sedím v příletové hale na kraji opuštěného vozíku a zírám na deset zavazadel jezdících po páse stále dokola. A pak se objeví to mé, těsně před obrovským, neforemným balíkem zabaleným do černé fólie a oblepeným páskou. Vytanul mi obraz Flér a hned zase zmizel, její tělo zkroucené jako tělo hadí ženy, neforemné, kostnaté.

„A vážně si nemůžete vzpomenout, kde ta konference byla?“ ptá se Tony.

„Mohlo to být v Berlíně.“ Další obraz Flér: divoce tančí, oči jí září. Mrknu a je pryč, ztracena v prázdnotě.

„V Berlíně?“ opakuje a stěží potlačuje údiv. „Aspoň něco. A letecká společnost?“

„Přistála jsem na terminálu 5.“

„British Airways. Víte, v kolik to bylo?“

„Dnes ráno.“

„Brzy ráno?“

„To netuším. Omlouvám se. Jela jsem rovnou sem. Možná dopoledne? Kolem oběda?“

„A nemůžete si vzpomenout na vlastní jméno?“

„Tony,“ přeruší ho Laura.

Začnu znovu vzlykat, vyděšená z toho, jak strašně to zní, když to vysloví někdo jiný. Musím zůstat silná, postupovat krůček po krůčku. Laura mě znovu obejme.

„Vím jen to, že tohle je můj dům,“ vydám ze sebe a osušuji si slzy kapesníkem, který mi podává. „To je v tuhle chvíli vše, na co si vzpomínám. Můj vlastní domov.“

„Víte ale přece, že je to nemožné,“ řekne Tony. „Můžu vám ukázat majetkové listiny.“

„To není nutné,“ skáče mu do řeči Laura a znovu na něj pohlédne – Tony teď sedí na protější pohovce. „Měli bychom zavolat policii,“ pokračuje. „A nechat jim naše číslo – pro případ, že vaši kabelku na letišti někdo najde a odevzdá.“

Rozhostí se ticho a její slova se v něm usazují jako prach v místnosti, který postupně pohlcuje starobylé cihlové zdivo u krbu, dokud po nich nezůstane nic.

„Nemyslím si, že by to mělo nějaký smysl, nebo snad ano?“ prohlásí Tony po chvíli, jeho hlas se zdá už klidnější. „Zvlášť když si stále nemůže vzpomenout na své jméno.“

Další ticho. Musím jim říct všechno, co o tomhle domě vím, všechny detaily, na které si jen dokážu vzpomenout.

„Moje ložnice je nahoře vlevo, naproti přes schody je další, dost velká na dvoulůžkovou postel,“ začínám. „Ta je zase hned vedle koupelny – se sprchovým koutem v rohu a s vanou pod oknem. Za koupelnou je ještě jedna malá místnost – s mansardou, spíš úložný prostor než ložnice.“

Laura se ohlédne na Tonyho, který na mě jen nevěřícně zírá.

„Vzadu na zahradě je zděný přístavek, skvělé místo pro pracovnu,“ pokračuji. „A na toaletě v přízemí je sprcha.“

Chystám se pokračovat, říct jim o velké spižírně v kuchyni, ale vtom zazvoní telefon.

„To bude z ordinace,“ řekne Laura a zvedne sluchátko z konferenčního stolku před námi. Mám dojem, že je za to vyrušení vděčná.

Sedím tiše, zatímco Laura vypráví doktorce o ženě, která dorazila do jejich domu a tvrdí, že v něm bydlí. Tony hladí během telefonátu Lauru po zádech. Otočím se a zavřu oči. Tohle je na mě už příliš.

„Ano, říká, že si nedokáže vzpomenout na jméno…, kde byla…, tvrdí, že tu bydlí…, neptala jsem se.“ Sluchátko překryje dlaní. „Ptá se na datum vašeho narození.“

Výraz v Lauřině tváři napovídá, že si myslí, že je to jen další zbytečná otázka. Zakroutím hlavou.

„Neví.“ Laura chvíli naslouchá a pak promluví znovu. „Ztratila svůj pas na letišti, i s kreditními kartami, notebookem“ – mrkne po mně – „a dalšími doklady.“ Přikývnu. Znovu naslouchá, tentokrát déle. Myslím, že se s doktorkou dobře znají, možná jsou přítelkyně.

„Děkuju, Susie. Opravdu si toho vážím.“

Položí telefon.

„Doktorka Pattersonová vás dnes večer přijme. Prokáže vám tím laskavost. Chtěla vás poslat rovnou na pohotovost do nemocnice, aby prověřili případné fyzické příčiny – poranění hlavy, mrtvici a podobné věci –, ale rozmluvila jsem jí to. Zažili jsme si tam minulý týden peklo, viď zlato?“ pohlédne na Tonyho a ten souhlasně přikývne.

„Šest hodin,“ prohlásí.

Trhnu sebou při pomyšlení, že bych měla tak dlouho trčet v nemocnici.

„Vzhledem k tomu, že tu nejste u lékaře vedená, vezmu vás na prohlídku pod mým jménem.“

„Děkuju,“ pronesu.

„Možná tu je zapsaná,“ řekne Tony.

„Nevím,“ odvětím. „Je mi velice líto, že jsem se tu takhle objevila.“

„Slyšela jste něco o psychogenní amnézii?“ ptá se Laura.

Tony vzhlédne.

„Susie, tedy doktorka Pattersonová, se o tom zmínila. Závažné trauma nebo stres můžou způsobit dočasnou ztrátu paměti. Myslím, že to nazvala stavem fugy. Nechám na ní, aby vám to vysvětlila. Ale paměť se vrátí. Časem. Nemusíte se obávat.“ Dotkne se mé dlaně.

„To je dobře,“ prohlásím. „Můžu použít vaši toaletu?“

„Samozřejmě.“

„Kde je koupelna, víte,“ řekne Tony a poodstoupí stranou, abych kolem něj mohla projít.

Neodpovím. První dveře vlevo z kuchyně.

3

Když se znovu vrátím do pokoje, Tony drží sluchátko a čeká, až ho s někým spojí. Otočí se ke mně zády, hned jak mě spatří.

„Tony volá na policejní stanici v Heathrow,“ vysvětluje Laura. „Aby jim dal vědět o vaší ztracené kabelce a řekl, že jste tady a máte problém s pamětí. Jsem si jistá, že pasová kontrola rozjede pátrání, prověří, kdo dnes přicestoval z Berlína, a spáruje vaši fotku se svými záznamy.“

„Čekám na spojení s týmem ‚za bezpečnější sousedství‘ terminálu 5 Heathrow,“ pronese, protočí oči a jednou rukou zakrývá sluchátko. „To na důvěře moc nepřidá, co?“

Když na mě znovu pohlédne, jeho zoufalství je zjevně totam. „Jak vám je?“ ptá se.

Slabě se usměji a posadím se na pohovku vedle Laury. „V kolik je ta schůzka u lékaře?“

Laura mrkne na hodinky. „Za dvacet minut. Přemýšlela jsem, jestli nemáme někomu zavolat. Třeba vašim rodičům? Partnerovi?“

Sklopím hlavu a rty se mi rozechvějí.

„Omlouvám se,“ řekne Laura. „Všechno se to vrátí. Vaše myšlenky se musí jen trochu srovnat.“

„No konečně,“ zahalasí Tony a odchází se sluchátkem do kuchyně. Ještě se stihne ohlédnout na Lauru a zakřenit se.

„Nemá policii moc v lásce,“ pronese Laura, když se otáčí zpátky ke mně, a stěží potlačuje smích. „Pořád ho pokutujou za rychlost.“

„Měla jsem přítelkyni,“ hlesnu. „Schovávala jsem si její fotografii v kabelce.“

„Víte, kde bydlí?“ ptá se Laura povzbudivě. „Mohli bychom jí zavolat.“

„Zemřela.“

Odmlčím se, snažím se vybavit si Fléřin obličej. A pak ji spatřím, jak pláče ve vaně a kolena má pokrčená. Tápu dál, ale představa se rozplyne a nezůstane z ní nic.

„To je vše, co vím,“ doplním.

„Ach.“

V tom trapném tichu, které následuje, obě posloucháme Tonyho, jak mluví do telefonu. Vysvětluje vše o mé ztracené kabelce, o tom, že si nemohu vzpomenout na jméno, a poskytuje můj stručný popis, přitom se skrz prosklené dveře dívá směrem k nám. „Krátké tmavé vlasy, ke třicítce? Formální kostým, zavazadlo… Podíváme se do něj… Přiletěla na terminál 5 dnes dopoledne, možná kolem poledne, let British Airways z Berlína… Říká, že ji ztratila nebo jí kabelku někdo ukradl v příletové hale.“

Když znovu slyším, jak všechno líčí, dělá se mi špatně. Laura vytuší, že se cítím nesvá, a položí mi ruku na předloktí. Je velmi kontaktní. Její obličej je blízko mého. Až příliš blízko.

„Ještě čaj?“

„Zatím ne, děkuju.“

„Můžeme otevřít váš kufr?“

Pohnu se, abych se zvedla, ale Laura je už dávno na nohou.

„Přinesu ho,“ dodá.

Přiveze kufr na kolečkách do pokoje právě ve chvíli, kdy Tony hovor ukončuje.

„Dali mi webovou adresu, kde se registrují všechny ztracené věci na letišti,“ mluví k nám oběma, „ale nedělejte si naděje. Může trvat až 48 hodin, než je do systému zaevidují.“

„A co její jméno? Prověří seznam pasažérů?“ ptá se Laura.

„Mají jiné věci na práci. Nikdo není v nebezpečí, válka nehrozí. Prý je to spíš záležitost sociálky. Je něco uvnitř?“

Laura mě nechá otevřít zip kufru.

„Myslím, že je tam jen oblečení,“ hlesnu, zvedám víko a kleknu si na podlahu. Navrchu jsou dvoje černé kalhotky, tílko tělové barvy a černá podprsenka. Laura vzhlédne k Tonymu, který stojí opodál a taktně si udržuje odstup. Prohrabávám se věcmi vespod: další černý kostýmek, podobný tomu, co mám na sobě, sako úhledně složené a položené na sukni; tři blůzy, jedny džíny, dvě trička, podprsenka, jedny boty na podpatku, dvě knížky, balení tamponů, toaletní taška, nějaké věci do posilovny, plastiková taška plná špinavého prádla a srolovaná podložka na jógu.

„Musela jste být pryč docela dlouho,“ pronese Laura.

„Vypadá to tak,“ přitakám a prohledávám kufr ještě zoufaleji. „Musí tu být něco, co mi prozradí, kdo jsem.“

„Máte ráda jógu?“

„Zřejmě,“ pípnu, stále slídím ve vlastních věcech. Óm mani padmé húm.

„Já jsem instruktorka. Vinyasy. Možná bychom si mohly dát společnou lekci. Třeba by to pomohlo.“

„To by bylo fajn.“

Cítím se s Laurou čím dál víc provinile. Od okamžiku, co jsem dorazila k prahu jejich dveří, je zosobněná laskavost. V náznaku rezignace zaklapnu víko kufru.

„Nedělejte si starosti.“ Její dlaň je znovu na mém předloktí.

„Žádný diář?“ ptá se Tony a připojuje se k Lauře na pohovku. „Účet z hotelu?“

„Myslím, že to všechno bylo v kabelce. Je mi líto.“

„To není vaše chyba,“ ujistí mě Laura.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ ptá se Tony a pohlédne směrem k Lauře. Mám dojem, že se občas obává, co z něj vypadne. „Pamatujete si na něco z dneška? Třeba jak jste nám klepala na dveře?“

Kývnu.

„Cestu sem?“

„Ano.“

„Ale váš let ne?“

„Tony?“ utne ho Laura a položí mu dlaň na koleno. On ji přikryje svýma rukama.

„To je v pořádku,“ řeknu.

Laura se mě snaží chránit, což je od ní hezké, ale musím zodpovědět Tonyho otázky, bez ohledu na to, jak těžké pro mě jsou.

„Myslím, že se to stalo, když jsem přišla ke ztrátám a nálezům. Všechno jako by se začalo rozpadat v ten moment, kdy se mě zeptali na jméno a já nedokázala odpovědět.“

„To mě nepřekvapuje,“ hlesne Laura. „Muselo to pro vás být matoucí.“

„Noční můra,“ souhlasí Tony, jeho hlas zní soucitně.

„Pamatuju si ještě pár minut předtím, když se mi kufr objevil na zavazadlovém páse, ale… nic dalšího.“

Začínám opět pociťovat závrať.

„Nevzpomenete si ani na něco, co by se týkalo vaší rodiny?“ ptá se Tony.

„Myslím, že bychom toho měli nechat,“ rozhodne Laura a vstane. „Dokud ji neprohlédne lékař. Měly bychom jít.“

„Opravdu mi nic není,“ pohlédnu na Tonyho, který mě pozorně sleduje.

„Ani vaše jméno? Nic?“

Zavrtím hlavou.

„Připadáte mi jako Jemma,“ pokračuje Tony a opírá se o pohovku. „Určitě Jemma.“

Pokrčím rameny. „Nevím.“

„Jemma psáno s J.“ Laura pohlédne na mě a pak na Tonyho. „Můžete tu zůstat, jestli chcete, máme volný pokoj,“ pokračuje Tony. Záblesk vyrovnaného úsměvu, kterým mě obdaroval už předtím ve dveřích. „Na pár dní, než se dáte dohromady. Jistě to pro vás není jednoduché.“

„Rozhodně,“ souhlasí Laura. Mám pocit, jako by čekala, až s tou nabídkou přijde on sám.

„Ale žádné squatterské nároky,“ pokračuje. „O těch jsem už něco četl.“ Myslím, že si dělá legraci.

Za minutu už stojíme s Laurou u vchodových dveřích. Jsem nervózní, když pomyslím na to, že mám vykročit ven z domu – zase zpátky do toho světa. Laura mé znepokojení vycítí.

„Všechno bude v pořádku, jdu s vámi,“ uklidňuje mě.

„Jsem si jistý, že vám doktorka pomůže,“ prohlásí Tony. „Je dobrá. A zaručí se za to, že tu bydlíme.“

Otevřeme dveře právě ve chvíli, kdy kolem prochází nějaký muž.

„Dobrý večer,“ pozdraví Lauru. „Už jste se zabydleli?“

4

Jakmile se za nimi zavřou dveře, Tony se začne velmi rychle pohybovat. Laura ví, že to není nutné, ale přece jen se chce ubezpečit, že neblázní oni, ale ta žena, která se dnes objevila na prahu jejich dveří. Laura překonává úzkost opravdu dobře – a to jen díky józe –, ale Tony pochopil, že její starosti je lepší řešit rychle, dřív než získají na razanci.

V patře na podestě odemkne poklop a sundá schůdky do podkroví. Malá půda je jeho území, jeho jeskyně, jak říká Laura. Ona sem nechodí. Každý metr podlahy je pokryt krabicemi a každá z nich je označena rokem. V krabicích jsou zakládací desky s negativy z doby před digitalizací. Většina z nich je ze svateb, ale nejvíc je pyšný na tu řadu krabic na zemi po jeho levici: jeho sbírka denních momentek, 365 za rok. Fotografie Laury, jak spí; vysoká nakupená mračna; mušle na pláži.

Laura ho popichuje, že to svědčí o jeho neochotě posunout se vpřed, neschopnosti prožívat přítomné okamžiky, ale o tom to není. Je to o vzpomínkách. Nezapomenutí. Někteří lidé si píšou deník; on si pořizuje denní momentky. Nic zvláštního. V poslední době fotky přidává spíš na Instagram, než aby je tiskl.

Natáhne se před sebe, nahodile sáhne po jedné z krabic a vytáhne z ní fotografii: strom pod tíhou březnového sněhu, pár týdnů před jejich svatbou. Na ten den si vzpomíná. Jeho synapse jsou v pořádku, nervové vzruchy proudí volně. Pár minut poté, co fotku pořídil, pomáhal Lauře odmést velkou vrstvu sněhu z jejího VW Beetle. Smáli se, házeli po sobě sněhové koule. Byl to měsíc po jejím dalším potratu a ona se snažila být statečná, ale oba věděli, jak by se ze sněhu dokázalo radovat dítě a jak šťastná by mohla být.

Odloží fotografii a přesune se ke krabici plné dokumentů týkajících se koupě domu: průzkum nemovitosti, zpráva o životním prostředí, podrobnosti o stavbě a konečně majetkové listiny. Všechny jsou v pořádku. Samozřejmě, že jsou. Co si to myslela? Vyfotí je telefonem a pošle jí je ve zprávě.

Laura se domnívá, že ta žena, které říká Jemma, tu mohla někdy v minulosti bydlet. Probírala to s ním, když Jemma byla v koupelně, myslela si, že by to mohlo vysvětlovat její znalosti jejich domu.

Bývalí majitelé předali Lauře stoh historických dokumentů, které leží na dně krabice, včetně seznamu předchozích vlastníků. Byli to zapálení amatérští genealogové, kteří vystopovali vše o historii domu až do roku 1780, kdy byl postaven jako chata. Tony najde seznam jmen a prohlédne je. Není důvod posílat Lauře fotku.

5

„Nastěhovali jsme se před měsícem,“ vysvětluje Laura, když scházíme ulicí směrem k hospodě. „Byli jsme ve vesnici v pronájmu a čekali rok, než se to uvolní k prodeji.“

„Je starý, že?“ povídám.

„Osmnácté století, myslím. Tonymu přirostl k srdci – vlastní kousek anglické historie.“

Míjíme mladou dvojici, která tlačí moderní dětský kočárek – další dítě se za dvojicí pohybuje na obyčejném dřevěném odrážedle. U Poraženého beránka na rohu ulice je rušno, násoskové rozlévají pití po chodníku. Tony zůstal doma, aby uvařil večeři, než přijdeme, kdybych se s nimi chtěla najíst.

„Víte, kdo v tom domě žil před vámi?“ ptám se.

„Mladý pár s batoletem. On pracoval pro Vodafone a přeložili ho. Ona byla učitelka na základní škole.“

„Takže já ne,“ pokusím se o chabý úsměv.

„Přesně to jsme si s Tonym mysleli. Všechno by se tím vysvětlilo.“

Dorazíme před místní zářivě novou prosklenou budovu se schodištěm a přístupovou rampou vedoucí k hlavnímu vchodu. Na první pohled zdravotní středisko, místo lékařů a dezinfekčních prostředků. Ostrých předmětů. Žaludek se mi svírá. Mé myšlenky bloudí jako pták, co prozkoumává otevřené moře a příležitostně dosedá na malé ostrůvky paměti.

„Možná jste v tom domě žila, když jste byla o hodně mladší?“ vyptává se Laura, když vycházíme po schodech. „Očividně jste s tím místem nějak spjata.“

„Jen jsem věděla, že se musím vrátit,“ vysvětluji, zatímco si sedám v čekárně.

„V podkroví máme seznam všech předchozích vlastníků. Můžeme se podívat, jestli tam není vaše jméno – pokud si na něj vzpomenete.“

Sáhnu pro časopis, zatímco Laura vyťukává své datum narození do počítače, aby dala vědět do ordinace, že už dorazila. Je to staré číslo Country Living, plné vkusných chatek s růžemi kolem dveří. Cítím se dezorientovaná. Odříznutá. Sedím v čekárně u lékaře na anglickém venkově – co tu dělám?

„Omlouvám se, že vás obtěžuji…,“ promluví mužský hlas. Jeho tón je váhavý, nejistý.

Vzhlédnu, abych se na něj podívala – je mu k padesátce, možná je starší –, stojí přímo u mě. Má na sobě krémový lněný oblek a bílou košili bez límečku, nemá kravatu a na nohou má hnědé semišové boty. Tmavou brašnu má hozenou přes rameno. Nikdy v životě jsem ho neviděla – aspoň si to myslím.

„Neznáme se?“ pokračuje.

Zakroutím hlavou, očividně zmatená. Flirtuje se mnou?

„Bože, omlouvám se,“ prohlásí a kouká na mě napůl v šoku a napůl v rozpacích. „Myslel jsem, že jste někdo jiný.“

„Luku,“ promluví Laura na toho muže a spěchá, aby se k nám připojila.

„Lauro, nevšiml jsem si tě.“ A políbí ji na obě tváře. „Myslel jsem, že poznávám tvou přítelkyni.“ Nervózně se zasměje, ale zdá se, že mu naše setkání nepřipadá legrační. „Je to už dávno,“ dodává a jeho hlas slábne.

Laura se na mě podívá a marně se ve mně snaží spatřit záblesk rozpoznání. Namáhám si mozek, ale je tam prázdno. Toho muže vůbec nepoznávám.

„Je mi líto, že vás musím zklamat,“ pronesu. Musím uznat, že má krásný úsměv, a na prchavý okamžik si přeji, abych ho opravdu znala.

„Nemusíte se omlouvat,“ dodává.

Na chvíli je ticho, nejdřív pohlédne na Lauru, pak zpátky na mě. Jeho úsměv mizí, když se znovu zadívá do mých očí. O čem přemýšlí?

„Moje chyba,“ dodá ještě, teď už tišeji, jen aby vyplnil ticho. „Legrační věc, ta paměť.“

Laura se posadí vedle mě, zatímco Luke odchází.

„To bylo zvláštní,“ řeknu a nervózně si poposednu.

„Nemohla jsem vás představit, protože –“

„Já vím, to je v pořádku.“

„Na chvíli jsem si myslela, že tu záhadu konečně vyřešíme. Když řekl, že vás poznává.“

„Já taky,“ odpovím a dál nečinně sedím. „Možná ho znám. Vypadal docela mile.“

„Luke? Je báječný.“

„Laura Mastersová?“ ozve se hlas z chodby.

„To jsme my,“ prohlásí a vstane. „Luke je novinář. Napsal článek o místním faráři, který mi zakázal vést hodiny jógy v kostelní síni, protože mají kořeny v hinduismu.“

„To nezní moc křesťansky,“ pronesu.

„Bylo z toho haló. Farář podle všeho nechtěl mít nic do činění s podporováním ‚alternativních pohledů na svět‘. Ani se nedivím, že dnes už nikdo nechodí do kostela.“

Když vycházíme z čekárny, Luke se náhle znovu objeví po mém boku. „Omlouvám se, zapomněl jsem vám dát tohle,“ řekne a podává mi svou vizitku.

„Díky,“ hlesnu, vyvedená z míry jeho pozorností.

„Však víte, pro případ.“

6

Lauře zabzučí telefon, právě když vcházíme do konzultační místnosti doktorky Susie Pattersonové. Rychle se na něj podívá a ukáže mi displej, zatímco se usazuje do jednoho ze dvou prázdných křesel. Je to textovka od Luka.

Kdo je ta nová žena ve městě? Zvláštně povědomá. x

Obě se usmějeme, byť mě jeho zájem vskutku znervózňuje. Posadím se do druhého křesla. Místnost se zdá být bezútěšně sterilní, až se mi svírá hrudník. Podél stěny stojí lůžko, na stole leží arzenál lékařských nástrojů doktorky Pattersonové vyskládaný jako jídelní příbor. Uhnu pohledem, dlaně tisknu pevně k sobě. V hlavě jsem si představovala nějakou nevinně vyhlížející ordinaci. Přinutím se znovu vzhlédnout.

„Děkuju, že jste nás přijala tak narychlo, Susie,“ povídá Laura.

„To nestojí za řeč,“ odvětí doktorka Pattersonová. Musí jí být něco málo přes padesát; má sebevědomé vystupování, spíše zdvořilé než povýšené. Vypadá rozumně. Má na sobě béžový kašmírový svetr a vkusný perlový náhrdelník. Podle Laury zastupuje místního lékaře a bývala členkou poradního sboru nemocnice v Devizes. A jsou dobré přítelkyně, jak jsem předpokládala.

„Děkuju,“ dodám.

„Tak mi povězte, co se stalo, když jste si poprvé uvědomila, že si nevzpomínáte na své jméno.“

Převyprávím jí všechno přesně tak, jak jsem to pověděla Lauře a Tonymu.

„Je to znepokojující,“ řeknu. „Nevědět vlastní jméno.“

„To si dokážu představit,“ prohlásí doktorka Pattersonová.

„Když se snažím vzpomenout si, mám v hlavě jen prázdno.“ Snažím se udržet si klidný hlas, ale třese se mi noha.

„Byla jste schopná něco z toho říct tomu muži ze ztrát a nálezů?“

„Nic.“ Odmlčím se a přemítám o setkání s Lukem v čekárně. Kdo si myslí, že můžu být? „Je jednodušší, když mi říkají Jemmo.“

„Jemmo? Proč Jemmo?“

„Budu potřebovat jméno a –“

„Tony si myslí, že vypadá jako Jemma,“ dodá Laura a nervózně se zasměje. „Psáno s J.“

„A vy?“ ptá se doktorka. „Co si myslíte vy?“

„Je to okay. Prozatím.“ Nějak mi říkat musí.

„Jak se cítíte teď?“

Zhluboka se nadechnu. „Odloučená. Izolovaná. Vyděšená.“

Doktorka Pattersonová se opře zády o křeslo a zadívá se do obrazovky svého stolního počítače. Za ní na zdi visí velká mapa světa vyobrazující doporučená očkování pro různé destinace. Jižní Indie – záškrt, žloutenka typu A, tetanus, břišní tyfus – je částečně zastíněna její hlavou.

„Ve vaší situaci je vcelku normální, že se takto cítíte,“ vysvětluje. „Váš pocit odloučení by mohl eventuálně přerůst ve frustraci či depresi.“

„Nevím, co bych si počala, kdybych nenarazila právě na Lauru,“ řeknu s bodavým pocitem viny vůči ženě, která mě nezná, a přesto je ke mně tak vlídná.

Pohlédne na Lauru a zpátky na mě.

„Mluvily jsme spolu předtím po telefonu o různých typech ztráty paměti. Ve většině případů ztráta paměti jako ta vaše vymizí poměrně rychle, někdy i za několik hodin. Jestli váš stav bude přetrvávat, budeme vás muset podrobit určitým testům, zjistit, zda jste neutrpěla nějaké fyzické poranění mozku. Musíme vyloučit i jiné přirozené příčiny jako mrtvici, nádor mozku, epileptický záchvat, encefalitidu či případnou poruchu štítné žlázy nebo nedostatek vitaminu B. Spouštěcím faktorem amnézie by také mohlo být nárazové požití drog či alkohol. Můj tip je však psychogenní či disociativní amnézie – nejčastější příčinou je stres.“

Napřímím se, všimnu si lidí procházejících za okny ordinace. Je znepokojující, když se o mně hovoří v lékařském kontextu.

„Nedáte si trochu vody?“ nabídne mi lékařka, která vycítila můj neklid.

Přikývnu a dívám se, jak jednu ze sklenic naplňuje vodou z plastové lahve – pak mi ji podává.

„Jen vám změřím tlak,“ řekne a zvedne se z křesla. „Poslechnu si srdce a zkontroluju dýchání.“

Mluví dál, zatímco mi navléká rukáv tlakoměru a připevňuje ho na suchý zip, načež začne tlakoměr hustit. Snažím se uvolnit, soustředit se na dýchání, na spodní část svých plic.

„Víte, jaké je datum?“ ptá se. Zakroutím hlavou. „Měsíc? Rok?“

„Je mi líto,“ hlesnu. Tohle je příliš obtížné.

„A kde jsme teď?“

Nevím. Slyším Fléřin hlas. Jediné, co teď chci, je schoulit se do postele a dát se do pláče.

„To je v pořádku,“ utěšuje mě. Rozepíná suchý zip na rukávu. „Chtěla bych udělat ještě krátké neurologické vyšetření.“

Nervózně svírám ruce, když se natahuje pro stetoskop na stole. Poté, co si poslechne srdce, provede ještě řadu dalších testů. Posuzuje moji rovnováhu a pohyby očí, svítí mi baterkou do zorniček a kontroluje obličejové a krční svalstvo. Teprve pak sáhne pro oftalmoskop. Obraz bílého pláště se objeví a zase zmizí.

„Musím vám jen zkontrolovat sítnice,“ vysvětluje, jelikož postřehne mé ucuknutí. „A podívat se, jestli nemáte zvýšený intrakraniální tlak,“ dodá a nakloní se ke mně. „Všechno vypadá v pořádku.“

Znovu se posadí a odkládá nástroj na stůl. Než odvrátím pohled, na moment se na něj zadívám.

„Někteří lidé trpí takzvanou anterográdní amnézií, což znamená, že si nemohou vybavit to, co se stalo nedávno. Mohou si však vybavit dávnou minulost, až do incidentu, který amnézii přivodil, avšak nic z toho, co následovalo potom. Uvidíme, na co si budete schopna vzpomenout zítra, až se dobře vyspíte.“

„Jak to myslíte?“ zeptám se.

„Je docela možné, že zapomenete na vše, co se během dneška odehrálo.“

Pohlédne směrem k Lauře.

„Další častou formou amnézie je amnézie retrográdní, kdy si nemůžete vzpomenout na nic z toho, co se událo před incidentem, který amnézii způsobil. Na biografické údaje, vlastní jméno, adresu, rodinu, přátele a tak dále. Nicméně jste schopna vytvářet si vzpomínky nové. Domnívám se, že právě touto formou trpíte.“

„Ale zlepší se to, že?“ ptá se Laura.

„V tomhle stavu těžko soudit,“ promluví směrem ke mně. „Samozřejmě bych velmi doporučovala další vyšetření, možná magnetickou rezonanci mozku. Jestli je ztráta paměti vyvolaná stresem, měla by sama ustoupit, ale může to chvíli trvat. Možná trpíte takzvanou disociativní fugou, dočasnou ztrátou identity doprovázenou bezděčnými pohyby, pocitem zmatení a ztrátou paměti. Teď musíte hlavně odpočívat, možná zkusit jógu s Laurou? Předpokládám, že už vám to stihla nabídnout.“

Laura se usmívá a přitakává.

„To bych ráda,“ prohlásím, Lauřina laskavost mě dohání k slzám.

„Nemyslím si, že je nutné, abyste dnes zůstávala v nemocnici – i kdyby byla nějaká lůžka volná, což se obávám, že nejsou. Další možností by bylo přenocovat na pohotovosti.“

„Radši ne,“ odvětím.

„Minulý týden to tam bylo k nevydržení,“ dodává Laura.

„Máte lehce zvýšený tlak,“ pokračuje doktorka Pattersonová a přitom ignoruje svou přítelkyni, „což se dá očekávat, ale vaše dýchání je čisté a nenacházím žádné příznaky mrtvice nebo infekce.“ Otočí se k Lauře. „Opravdu by vám nevadilo, kdyby u vás zůstala přes noc?“

„Vážně to není problém,“ odpoví Laura.

Ač se vůči Lauře cítím jakkoliv provinile, jsem ráda, že mě nechají přespat v jejich domě.

„Nejprve bych ráda vyloučila všechny přirozené příčiny, ale zítra tu bude psychiatrická sestra. A máme štěstí – v devět ráno někdo zrušil schůzku, vyhovovalo by vám to?“

Přikývnu, pohlédnu na Lauru a ta mi věnuje další úsměv.

„Ve většině podobných případů zůstává sémantická paměť neporušená. Pořád byste měla porozumět slovům, rozpoznávat barvy, chápat, jak věcí fungují, prostě mít základní obecný přehled. Neočekávám, že se u vás projeví jiné kognitivní poruchy. Nejste v žádném ohrožení.“

„Věděla jsem, jak dnes použít jízdenku na vlak,“ řeknu. „Jestli narážíte na tohle.“

„Pokud budete mít čas,“ pokračuje doktorka Pattersonová a pohlédne na Lauru, „projděte se spolu po vesnici. Pokuste se uvolnit, nechat rozpolcenou mysl znovu se spojit. Jediné, co naše paměť často potřebuje, je nějaký spouštěč, třeba povědomý obličej, aby se všechno začalo postupně vracet. Možná byste se mohla zastavit na hospodském kvízu. Nikdy nevíte, třeba vás někdo pozná. Takové věci se často velmi rychle vyřeší samy.“

„Pamatovala si dispozice našeho domu,“ přidá se Laura, což opět změní náladu v místnosti.

„Skutečně?“

„Pokoje v patře, sprchu na toaletě v přízemí – ještě předtím, než něco z toho viděla.“

Doktorka Pattersonová se na mě podívá a pak se zaměří zpět na monitor, ponořena hluboko ve svých myšlenkách.

„Uvažovali jsme, jestli v tom domě někdy předtím nežila, někdy dávno.“

„Obyčejně jsou u retrográdní amnézie takové epizodické vzpomínky navždy ztracené,“ říká doktorka Pattersnová, „ačkoliv občas si pacienti dokážou vybavit střípky z velmi dávné minulosti.“

„Možná je to ono,“ promluví Laura ke mně. „Možná jste v tom domě žila, když jste byla malá.“

Doktorka Pattersonová buď neslyšela Lauřinu teorii, nebo se ji rozhodla ignorovat. „Co stojí za zmínku, je to, že máme v ordinaci evidované tři Jemmy, jen jednu psanou s J… “ Odmlčí se a pozvedne zrak od monitoru směrem ke mně.

Laura i já najednou vzhlédneme, překvapeny náhlou změnou doktorčina výrazu. Její entusiasmus se postupně vytrácí, když roluje stránkou v počítači dolů.

„Co se děje?“ ptá se Laura.

Zírám na doktorku Pattersonovou v obavách, co se chystá říct.

„Nic,“ hlesne, obrátí se zpátky k nám, najednou roztržitá, její mysl očividně stále ještě zpracovává to, co se právě dočetla.

Obě víme, že lže.

7

„Myslím, že bych se mohla jmenovat Jemma,“ pronesu, když vzáři podvečerního slunce opouštíme ordinaci. „Jen nechápu, jak by na to Tony mohl přijít.“ Vkostele naproti přes ulici nacvičují zvoníci, zvuky zvonů sestupují dolů po stupnici střídavě za sebou.

„Hodí se to kvám,“ řekne Laura. „ATony je vhádání jmen dobrý. Až mě to občas udivuje.“

„Byli jste někdy na hospodském kvízu?“

„Mě to moc neláká. Ale Tony je tím posedlý. Je mu teprve čtyřicet, ale hrozně se bojí, že dostane alzheimera – jeho táta na to zemřel. Kvíz je takový jeho způsob, jak si udržet mozek vkondici, ikdyž to nikdy nahlas nepřizná.“ Laura se začne hihňat. „Ach ano, aještě rád zpívá.“

„Zpívá?“

„Po kvízu se vždycky všichni odreagujíchvilkou uvolného mikrofonu. Tým, který vyhraje, jde jako první. Nikdo Tonyho nezastaví, já tedy určitě ne. Zpívání, to je jeho.“

„Avám se to nelíbí?“ Už se také usmívám. „Jeho hlas?“

„Nechť je volný prostor ve vašem společném bytí atak nějak.“

„Avětry nebes ať tančí mezi vámi.“ Vzhlédnu kLauře vúdivu, dokončila jsem tu báseň bez jediného zaváhání.

„Vidíte – vaše paměť je vpořádku.“ Odmlčí se, když čekáme, až budeme moct přejít přes silnici ukostela. „Tony strávil velkou část své rané kariéry pořizováním fotek hudebních kapel asnil otom, že vnějaké bude jednou zpívat. Zpíval isvému otci. Vdobě, kdy umíral. Zdálo se, že mu to ulehčuje od nemoci – jestli je to vůbec možné.“

Postupujeme cestou podél hřbitova směrem dolů kvodní louce aželeznici. Na vedlejší koleji stojí vlak, motory běží naprázdno. Když přejdeme trať, Laura mi ukazuje svah, kde byli sTonym sáňkovat ojejich prvním víkendu tady na venkově.

„Máte nějaké děti?“ ptám se, aokamžitě své otázky lituji. Zvuky kostelních zvonů ozývajících se za námi na chvíli ztratí rytmus anešťastně se prolínají. Jejich dokonale uspořádaný dům nenesl žádné stopy po dětech.

„Snažili jsme se,“ říká Laura.

„Mrzí mě to. Neměla jsem se ptát.“

„To nevadí. Budeme se snažit dál.“

Pokračujeme vchůzi podél kanálu, kolem řady zakotvených úzkých člunů, po jejichž bocích se táhnou pruhy květin, připomínající girlandy.

„Vím, že to bude znít divně,“ navazuje, „ale myslíte, že vy nějaké děti máte?“

Odmlčím se, abych se nad tím mohla zamyslet. „Nejsem si jistá.“

„Prsa až na zem aneutuchající pocit únavy aviny?“ nabízí vysvětlení asměje se. „Aspoň tak to říkají maminy na mých lekcích.“

Naše konverzace ustává, když mi ukazuje neútulnou skautskou chatu, vkteré předcvičuje jógu. Přemítám, jestli myslí na doktorku Pattersonovou ana to, co asi viděla na obrazovce svého počítače. Něco ji rozrušilo, znejistilo její profesionálně nastavený klid. Na cestě zpět po hlavní ulici se zastavujeme ukavárny.

„Tahle je Tonyho,“ pronese Laura. „Jeho radost apýcha. Vždycky snil otom, že bude provozovat vlastní veganskou kavárnu vnewyorském stylu, kde bude moct vystavovat své fotky. Koupili jsme ji před pár měsíci.“

Pohlédnu na ceduli, která nese nápis „Galerie akavárna Mořský koník“. Vpředu stojí jídelní pult sproskleným příborníkem avzadu uzdi, která je lemována velkými zarámovanými fotografiemi, pár stolů sžidlemi.

„Býval to venkovský obchůdek,“ vysvětluje Laura.

„To jsou jeho fotografie?“ zírám skrz okno na obrazy zavěšené vzadu na zdi.

„Tony miluje mořské koníčky.“

„Zvláštní,“ hlesnu, otočím se adám se dochůze. „Byl to vždycky obchod?“

„Jednou tu byla pekárna – kdysi dávno. Něco vám to připomíná?“

Zakroutím hlavou. „Jediné místo, které je mi trochu povědomé, je ta hospoda.“

„Anáš dům.“

„Aváš dům,“ zopakuji tiše. Zastavím se, abych se rozhlédla. „Kdybych jen věděla, proč jsem sem přišla. Kdo jsem.“

Laura se dotkne mé paže apokusí se oslabý úsměv, načež znovu vyrazí vpřed. Je to pro mě těžké, ale pro ni stejně tak. Jsem cizinka postávající na prahu jejích dveří. Když zabočíme na School Road, znovu se mi zvýší adrenalin. Vzpomenu si na ten moment, kdy jsem jim zaklepala na dveře. Rozhlédnu se vnaději, že spatřím něco, co mě rozptýlí. Nahoře na střeše budovy ještě pracuje pokrývač, kraje silnice lemují pohozené trsy slámy.

„Jste si jistá, že vám nebude vadit, když dnes večer zůstanu?“ zeptám se. „Tony vypadal trochu –“

„Samozřejmě že ne. Jen vám chce pomoct. My oba.“

„Jak dlouho už jste spolu?“

„Vzali jsme se loni. Šest měsíců potom, co jsme se poznali. Láska na první pohled.“

„Bílá svatba vkostele?“

„Jak to?“