Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Terry Shaft

Jako Bonnie a Clyde

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 7343. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová
Návrh obálky Ondřej Mikulecký
Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.
První vydání, Praha 2019
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2019
Text © Terry Shaft, 2019

ISBN 978-80-271-1110-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-1109-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0863-3 (print)

ČÁST DRUHÁ

INKOUSTOVÁ TEMNOTA

Protřela jsem si oči, jestli vidím dobře. Na chvíli mě zamrzelo, že nedokážu šokem omdlít. Spousta věcí by se tím usnadnila.

Drahá Bonnie…

Ta slova se mi vpíjela do mozku, jako kdyby se mě snažila zhypnotizovat. Ten extrémně nakloněný rukopis s ostrými hranami písmen jsem poznala hned.

Clyde.

Drahá Bonnie,

neboj se, tvoje maminka je stále naživu. Dýchá, ale je v bezvědomí. Chvíli předtím, než pro tebe měla jet do školy, jsem ji překvapil, trochu přiškrtil a dopravil sem. S ohledem na její soukromí jsem jí napustil vanu a přidal pěnu, tak snad bude pořád držet a ty neuvidíš něco, co nechceš. V tomto stavu by měla setrvat zhruba do jedenácti, píchnul jsem jí totiž ještě sedativa, která se používají při odchytu zvířat. Někde jsem je ukradl, nemělo by jí to ublížit.

Ještě než tento dopis roztrháš na kousíčky a hodíš do záchodu, aby ses zbavila důkazů mé přítomnosti, seznámím tě s okolnostmi, má překrásná Bonnie. Máš totiž dvě hlavní možnosti. Oživit ji, anebo ji zabít.

Nezlob se na mě, neměl jsem s tebou jinou možnost. Je na tobě závislých příliš mnoho lidí a s nimi na krku nikdy nebudeš taková, jaká bys chtěla být. Jaká bys měla být, protože ty, Bonnie, jsi přirozeně nezávislý predátor. Stejně jako jsem já.

Nepotřebujeme, nemůžeme si dovolit mít takovou zátěž, jakou tví blízcí představují, protože my dva můžeme být závislí jen na tom druhém. Nikdo jiný nepřichází v úvahu, láska k někomu dalšímu činí člověka zranitelnějším, ale to ty dobře víš.

Takže k věci.

Něco jsem ti připravil. Když zajdeš za tu poloviční stěnu s topením, je tam položená žiletka a injekce. V té injekci je jed z Drahouška, dal jsem ho tam dost na to, aby zemřela rychle, a když ji necháš v bezvědomí, tak i bezbolestně.

Tento způsob má ale jednu nevýhodu. Až udělají na pitevně chemické rozbory, proč relativně mladá žena zčistajasna zemřela ve vaně, najdou po jedu stopy a už nebude pochyb o tom, že byla zavražděna.

S žiletkou to zvládneš. Voda smyje otisky prstů, ale i přesto si vezmi rukavice, kdyby ses omylem dotkla vany na podezřelém místě. Když jí zápěstí podřízneš správně, bude to vypadat jako sebevražda, případ se uzavře a nenajdou se stopy po sedativech, protože se ani hledat nebudou. A i kdyby na ně nějaký snaživec narazil, zametou se pod koberec, protože lidé jsou líní.

Když se ji rozhodneš zachránit, a to je bez debat to „správné“ rozhodnutí, už nikdy se nebudeme moct setkat. Tvoje maminka totiž viděla mou tvář. Nejdřív v zrcadle v ložnici a pak jsem jí dovolil pohlédnout mi i do očí. Byla sice vyděšená, ale i rozumná. Nedělala hlouposti, takže jsem jí nemusel ublížit.

Možná po té dlouhé době, co je mimo, ztratí krátkodobou paměť a můj obličej se v její hlavě změní na pouhý mlhavý přelud, který se s pomocí psychologů bude snažit polapit. Je to silná žena, je jen otázkou času, kdy to zvládne.

Co uděláš, když si na mě vzpomene? Chceš riskovat, že budeme pokračovat v našem výjimečném vztahu a tvoje maminka mě nějakou náhodou zahlédne a vrátí se jí vzpomínky na dnešní osudnou noc?

Bonnie, má nejdražší, jakou stranu si zvolíš? A kolik jsi pro ni ochotná obětovat?

Říkal jsem to, dnes bude vskutku výjimečná noc…

Pečlivě si to rozmysli,

Clyde

Dopis jsem si musela přečíst dvakrát. Deset důležitých minut jsem strávila jenom tím, že jsem se ho snažila pochopit. Že jsem se snažila vstřebat jeho podstatu a nějak z něj vyčíst, proč přesně to Clyde udělal.

Povzdechla jsem si. Ne jako člověk, který má rozhodnout o životě někoho jiného, ale jako člověk, který zapomněl koupit chleba a teď se mu nechce znovu přejít ulici. Přešla jsem k umyvadlu, opřela se o něj a zadívala se na svůj vlastní odraz v zrcadle.

Co teď budeš dělat?

Odpověď by měla být snadná, když ho miluju, ne?

Lhal ti, ve skutečnosti máš tři možnosti. Buď ji zabiješ, probereš, anebo na něj zavoláš poldy a všechno práskneš. Řekneš, že má doma zbraní jak pro armádu a že zabíjí lidi. A oni ho zavřou. Jestli zabíjel i někde jinde, tak mu to všechno sečtou a on dostane křeslo.

Nenechám ho zavřít, a už vůbec ne usmažit. Na to mi na něm moc záleží. Už jsem ti přece říkala, že ho miluju.

Jo, já po něm taky šílím, ale nezaslepuje mi úsudek.

Co to říkáš? Ani jedna bysme ho nenechala zavřít.

Ne, to jsem neměla na mysli.

Tak co?

Myslela jsem to tak, že uvažuješ jinak, než když jsi ho poznala. Tak nějak… jako kdybys na něj brala moc ohled.

Pořád nechápu.

Zírala jsem na svůj obličej a periferním viděním zahlédla, že mi tam velkoryse nechal i hodiny. Bylo kolem osmi hodin, měla jsem dostatek času na rozhodnutí.

Před měsícem jsi jela sama za sebe. Kdyby se kolem tebe motalo něco, co by tě jen potenciálně ohrožovalo, zbavila by ses toho. Nikdy bys nedovolila, aby tě někdo doopravdy poznal.

To je logické, povídám si s hlasem ve své hlavě a občas ho i poslechnu. Ovšemže nechci, aby o tom někdo věděl.

Takže teď zabiješ svoji matku? Netrpěla depresemi a ani ničím jiným. Budeš jedna z hlavních podezřelých. Není to riziko moc velké? Určitě si budeš muset povídat s psychology a ti na něco přijdou.

Promiň, mluvíš strašně zmateně, nechápu, co se mi tím snažíš říct. Jsem z tebe rozhozená víc než z toho, že mám tři metry od sebe polomrtvou ženskou. Což zní fakt hrozně, když je to ještě ke všemu moje máma, ale já vážně nic necítím. Jenom to, že Clyde to možná opravdu udělal kvůli mně.

Počkej, počkej, o čem to teď zase mluvíš ty?

Mluvím o tom, že třeba to se mnou vážně myslí tak jako já s ním. Že mě taky tím svým perverzním, rozkošným způsobem miluje a vážně chce, abych byla svobodná.

Ani jeden z vás nemůže milovat. On je charismatický psychopat, ty lidská troska ztracená ve vesmíru emocí.

Já vím, já vím. Ale co když tohle je ta největší láska, kterou jsme schopni poskytnout?

Psychopati nemilují. Tak to prostě je. A pokud tvrdí, že ano, je to jen hra. Součást toho, jak z tebe dostat to, co oni chtějí.

Tohle se mi na tobě fakt líbí. Když jsem s ním, za úsměv, pusu nebo za to, když mě vezme do náruče, bys mu dala ledvinu. Druhou za to, aby to trvalo alespoň deset vteřin. A když tu není, snažíš se ho rozebrat. Co když se nedá rozebrat? Co když je prostě mimo všechny stupnice? Hele, přiznejme si to. Obě žijeme díky tomu, že škatulkujeme lidi, a podle toho se pak chováme. Co když on se nedá zaškatulkovat a nějaká vyšší síla nás seznámila, aby nám oběma pomotal mozečky?

Musí se dát zaškatulkovat. Viděla bych ho na vysoce funkčního psychopata s destruktivním narcismem. Ale to teď nemáme řešit. Musíme řešit, jestli bude žít, nebo ne. To ona je teď náš hlavní problém, ne Clydovy motivy.

A co budeme dělat potom, až ten problém vyřešíme?

Chvíli počkáme, aby vychladla, a pak zavoláme policii. Měla bys zavolat i Clydovi, ale ten papír s číslem si odnesla Sestřička. Takže zavoláme jí, zhroutíme se do telefonu a sehrajeme před kriminálkou divadlo. Myslíš, že to zvládneme?

Nikdy jsem nedokázala předstírat pláč.

Asi je načase se to naučit.

A až… odvedu svou práci, zeptám se ho.

Není trochu pozdě, ptát se ho, jestli tě tím svým zvráceně roztomilým způsobem, nebo jak jsi to nazvala, miluje?

Je to ta nejlepší chvíle. Spíš si ale myslím, že přijde sám a vyzná mi lásku. Protože kdyby ke mně nic necítil, nenutil by mě tohle dělat, ne?

Jo, to dává smysl. Je tady ta šance, že jsi jeho „vyvolená“.

Není jiný racionální důvod, proč by to dělal.

Zabíjí lidi, on nepotřebuje mít racionální důvody.

Říkal, že toho prvního zabil, protože ho napadl. Možná byl pošahanej odmalička, pak se na Rogerovi pomstil a ten pocit mu zachutnal. Možná netoužil vždycky po kariéře sériového vraha, ale osud si s ním jednoduše pohrál.

Šel do zvláštních jednotek. Zabil chlapa jenom proto, že ho říznul.

Třeba se odmalička málo kontroloval a agrese v něm byla vždycky.

Odtrhla jsem pohled od zrcadla a zkontrolovala hodiny. Uběhlo čtvrt hodiny, měla bych začít. Beze spěchu, se zvláštním klidem v duši, jako kdybych dělala nějaký posvátný rituál, jsem si klekla a vzala do ruky gumové rukavice. Byly obyčejné, bílé a já si je naprosto bez emocí navlékla. Jednu po druhé, plynule, jako když jsem lezla do rukávů mikiny.

Necítila jsem se provinile, když jsem opatrně brala do ruky žiletku ostrou jako břitva. Dál už jsem nepřemýšlela, jestli to, co dělám, bude mít větší následky, než předpokládal Clyde v tom naškrabaném dopise. Myslela jsem jenom na to, že všechno musí být perfektní. Protože mám narozeniny a protože jsme s Clydem dnes večeřeli jako normální pár. Protože tohle tak má být a protože my dva k sobě patříme. A protože já nikdy nebudu sama sebou, dokud budu vláčet jako kouli na noze nekonečné množství různých příbuzných. Protože jsem ho milovala, jak nejvíc moje pošramocená duše dokázala, a nechtěla jsem se toho pocitu zbavit. Nikdy.

Bez sebemenšího třesu v rukou jsem přiložila čepel na její vřetenní tepny. Měla jsem pocit, že vidím, jak v nich proudí krev. Beze spěchu, vyrovnaně. Stejně, jaké bylo mé rozpoložení.

Pak jsem zaryla kov do předloktí. Řízla jsem. Překvapilo mě, jak lehce se tkáně krájí, jako kdyby to nebylo lidské maso, ale jenom máslo. V hlavě jsem měla úplně čisto. Až jsem se sama sobě divila, že ani vražda vlastní matky se mnou nic nedělá. Jediný, kdo mě přiměl něco cítit, byl Clyde. Byl jako moje droga. Moje soukromá droga, pro kterou bych udělala všechno.

Dívala jsem se, jak krev vytrvale opouštěla její cévy, jak snadno, skoro osvobozeně stékala přes čistou kůži a něžně kapala do vychladlé vody. Bylo to jako divadlo, jako moje osobní kouzelné představení, které si má matka připravila pouze pro mou potěchu.

Když jsem byla ještě holčička, hrála mi s maňásky pohádky. Tohle ale bylo něco mnohem lepšího. S každou další kapkou z ní vyprchával život. Nenápadně se vytrácel a já byla u toho. Nebyla jsem pouhým očarovaným divákem, ale i režisérem. Ale já nechtěla zasáhnout, nechtěla jsem seřvat herce, chtěla jsem si to nerušeně vychutnat až do konce.

Držela jsem ji dál za ruku, i když jsem věděla, že už je dávno mrtvá. Já si ale nemohla pomoct. Tohle bylo něco nového, intimnějšího než cokoli, co jsem kdy zažila, a já jsem nechtěla, aby to jen tak skončilo. Ne, ještě ne. Ještě ne, ještě chviličku sledovat, jak se živý člověk postupně mění ve věc.

Nevím, jak dlouho jsem tam seděla. Ale stálo to za to. Pak jsem beze slova a s ochablými svaly vstala. Jako v mrákotách, ale zároveň neuvěřitelně živá, jsem vycouvala z bezprostředního místa činu. V místnosti bylo absolutní ticho rušené jen jemným čeřením vody a já pořád nedokázala promluvit. Něco mi v tom bránilo.

S ledovým klidem jsem vzala Clydův dopis a dlouho vyčkávala, než jsem ho roztrhla. Už jsem chápala, proč zabíjí. Chápala jsem jeho pocity. Rozporuplné, ale zároveň jsem sama sobě připomínala hladinu jezera v bezvětří. Byla jsem tu jenom já a ona. Po tu chvíli, co umírala, patřil vesmír jenom nám. Chápala jsem, proč se o to se mnou chtěl podělit. Bylo to až neskutečné. Zdálo se mi, že mi snad ani nemůže být líp.

Papír jsem skoro lítostivě hodila do záchodu a za ním brzy následovaly i gumové rukavice rozstříhané nůžkami na nehty. Pečlivě, s pedantskou přesností, jsem očistila i hodiny, kdyby na nich Clyde nechal otisky. Injekci jsem si strčila do kapsy a jako v transu opustila koupelnu. Tohle je teď místo činu. Tohle je teď místo činu, kde zemřela moje matka.

Vyšla jsem před dům a zhluboka se nadechla chladného večerního vzduchu. Byl těžký a vlhký. Bude znovu pršet. Bude to jen krátká, zběsilá přeháňka, která zmizí stejně rychle, jako přišla? Nebo to bude líný, dlouhý liják, který bude nekonečný jako proud té krve? Té nádherné, teplé krve.

Vzala jsem z garáže lopatku s čelovkou a zamířila s ní do lesa. V kořenech vzdálenějšího stromu jsem kousek od spícího mraveniště pohřbila injekci a vrátila se zpátky domů. Vyndala jsem z kapsy telefon a vytočila tísňovou linku.

„Policie České republiky, jak vám můžu pomoci?“ spustila mile nějaká žena a definitivně tak přetrhla to zvláštní pouto, které jsem sdílela se svou první obětí.

Trhavě jsem vydechla. „Moje máma je mrtvá,“ řekla jsem a rozbrečela se.

PISTÁCIOVÉ DŮKAZY

„Prosím vás, uklidněte se,“ silně se mnou zatřásl mladý sanitář. „Musíte se uklidnit a všechno bude v pořádku, ano?“ naléhavým tónem se mě snažil udržet, abych nepropadla do dalšího bouřlivého záchvatu pláče. Byl docela hezký, soucitně na mě mrkal těma svýma velkýma modrýma smutnýma očima a věřil, že jsou v jádru všichni dobří.

Vsadím se, že nikoho v sanitce a ani z přijíždějící hlídky nenapadlo, že zrovna já, typická puberťačka, ze které trochu čpí víno, je vrahem.

„Ale ona je mrtvá,“ zaštkala jsem odpověď a mocně popotáhla. Uvnitř mi to bylo úplně jedno. Jako kdyby někdo zmáčkl vypínač a má duše se oddělila od těla. Nic jsem necítila, jen ten nebeský klid. Všechno jsem to jenom hrála. Ale ukázkově, nikdy by mě nenapadlo, jak dobrá plačka jsem. Šlo to ze mě úplně přirozeně, ani jsem se skoro nemusela snažit. Jako kdyby se ve mně probudil program, který dokáže dokonale uhodnout, jakou emoci má právě vyprodukovat.

„Pššš,“ konejšivě zašeptala nějaká doktorka, jejíž obličej se v poblikávajícím světle v rychlém sledu měnil z relativně hezkého do starého a zvrásněného. „Bude to v pořádku, ano?“ chytila mě za ruce a sanitář přese mě přehodil nějakou deku. „Postaráme se o vás, ano?“ slíbila mi a úkosem se podívala na policisty, kteří jen bezradně postávali a mluvili do vysílačky. Ten podivný šumivý zvuk nervózních hlasů mi spolu se zapnutými majáčky přišel podivně uklidňující.

Měla jsem v sobě zafixováno, že policie všechno vyřeší, a možná proto jsem přestala tak zuřivě plakat. Teda všichni okolo mě měli věřit, že jsem docela klidná kvůli jejich příjezdu. Protože ti chlápci v modrém si přece se vším poradí…

Poradí si i s touhle vraždou?

Pak už to šlo ráz na ráz. Jako kdyby každý den řešili podezřelou smrt matky dvou dětí ve vaně. Místo činu oblepili páskou a v doprovodu expertů v gumových rukavicích a s kufříky sebejistě vstoupili dovnitř. Dál už jsem nic neviděla, protože za mnou zavřeli dveře sanitky a jako šílenci se se mnou rozjeli do nemocnice.

Moje tělo se stále zoufale třáslo a statečně vytvářelo další hektolitry slz. Ždímala jsem dlaň toho hnědovlasého muže a jedním uchem poslouchala ženiny kecy. Pořád dokola omílala úspěchy vyšetřování a irelevantní informace o bezpečném místě, kam mě vezou, ale i s rozmazaným viděním jsem poznala, že je stejně zhrozená jako můj fyzický obal.

„Máme někomu zavolat?“ obětavě se nabídl modroočko a střelil výhružným pohledem po blondýně. Ona jen pokývala hlavou a vytáhla z kapsy kalhot telefon. Odemkla ho a čekala, až jí nadiktuju číslo. Když jsem ze sebe nebyla schopná vydat hlásku, mateřsky mě pohladila po rameni a soucitně se usmála.

„Neboj se, zavolám ti, koho chceš,“ znovu přívětivě zvedla koutky a já si bezděčně vzpomněla na svou učitelku ze školky. Taky nosila přísný drdol, malovala si rty přehnaně tmavou barvou a docela hezky se smála. „Potřebuješ si promluvit s někým blízkým, ne jenom s psychologem,“ vysvětlila mi, jako kdybych to nevěděla. Tomu chladnému stvoření v mé hlavě to jasné bylo, ale moji vnější stránku to ani napadnout nemohlo, protože na to byla příliš otřesená. „Budeme volat rodině, že jsi u nás, ale chceš někoho mimo ni?“ upřesnila mi nabídku.

„Zavolejte mojí nejlepší kamarádce,“ hlesla jsem a naoko se pokusila tolik neškubat rameny. Když jsem trochu zklidnila dech, nadiktovala jsem jim číslo.

„Dobrý den, tady doktorka Blatenská, volám vám ohledně vaší nejlepší kamarádky,“ představila se a já živě viděla Sestřiččino zalapání po dechu, že mě Clyde opravdu přizabil. „Ne, nebojte se, je naživu a nekrvácí,“ věnovala mi chlácholivý pohled, že všechno jde podle plánu. „Ano, přesně o to jsem vás chtěla požádat. Je otřesená a potřebuje uklidnit. Upřímně, náš psycholog za moc nestojí, a navíc už má po práci, takže těžko říct, jak dlouho mu bude trvat, než dorazí.“ Zase se odmlčela. „Výborně, ohlaste se na vrátnici jako můj host, přivedou vás k ní.“ Spiklenecky na mě mrkla a sanitář sáhl po kapačce.

„Ne, ne, prosím,“ vyjekla jsem a znovu se srdceryvně rozbulela, když vytáhl jehlu. „Já, já se strašně bojím,“ zalykala jsem se a vzepřela se proti pásům.

Doktorka přikryla mikrofon dlaní. „Nech ji být, sakra,“ štěkla po něm a vrátila se k hovoru. „Skvělé, že můžete přijet tak rychle. Na shledanou,“ rozloučila se a mobil schovala zase zpátky do kalhot.

„No vidíš, holka,“ sanitář mě rozechvěle pohladil po paži a snažil se zakrýt nervozitu z toho, že mě tou kapačkou ještě víc rozrušil. „Přijede ti kamarádka.“

„Mám ještě sestru,“ upozornila jsem ho a přes ucpaný nos to muselo znít fakt srozumitelně. „Ale ta spí u kámošky,“ dodala jsem a znovu hlučně popotáhla.

„Uvědomíme tvého otce a on se o všechno postará, souhlasíš?“ navrhla doktorka.

„Dobře,“ trhavě jsem pokývala hlavou. Přemítala jsem, jestli náhodou nepřehrávám, ale oni mě v roli zraněné krávy ještě podporovali. Byli relativně mladí, a tím pádem i hodní. Zřejmě asi nikdy nevezli uřvaného vraha, co vypadá, že neumí počítat do pěti.

O několik desítek minut později mě dopravili na místo. Tím hloupým, malým vozítkem mě přivezli k unavenému doktorovi, který mě jen tak zběžně prohlédl, dal mi náramek se jménem, plandavou košili a něco na uklidnění a pak mě šoupl na samotku. Ani jsem moc neprotestovala, potřebovala jsem být sama. Přemýšlela jsem, jaká je pravděpodobnost, že mě chytí. Jaká je pravděpodobnost, že s sebou stáhnu i Clyda. Pokud by mě u soudu hájil strýc, ta stará hyena, měla bych celkem slušnou šanci uhrát to na opravdovou lásku a na jeho psychopatii. Možná bych strávila pár let v pasťáku, zapsali by si to do složky a byla bych zase volná.

Je to jenom jedna vražda, neznamená to, že se to bude opakovat. Neznamená to ani, že se opakovat nebude. Neznamená to nic, jen to, že ho skutečně slepě miluju.

Clyde by to odnesl hůře, zašili by ho na doživotí. Určitě by se strhly protesty a žádalo by se znovuzavedení trestu smrti, protože třináct obětí není zrovna málo. A taky by se objevili chytráci, co by tvrdili, že i jejich blízké má na svědomí, jen se neobjevily trofeje. Jeho trofeje jsou samy o sobě divné, jenom pošuk si nechá roztřesenými prsty odsouzených na smrt skládat miniaturní, roztomilé lodičky z papíru.

„Sestřičko?“

Ten tichý hlas mě tak vylekal, že jsem sebou nepřirozeně trhla a silně se uhodila loktem o plastovou pelest.

„Nechtěla jsem tě vyděsit,“ omluvila se. Jednoduchá, ničím nepošramocená starost o mou prohnilou maličkost jí čišela z očí, přijela dokonce v tmavých teplákách a staré černé mikině s lebkami, kterou má jenom na hraní počítačových her.

„Já nechtěla vyděsit tebe,“ odpověděla jsem jí a chabě se usmála. „Jsem v pořádku,“ ubezpečila jsem ji, a aby to nevyznělo příliš podezřele, promnula jsem si oči.

Pomalu a pokorně, jako kdyby zrovna ona mohla spustit další vodopád slz, vzala židli z rohu místnosti a přikradla se ke mně.

„Co se stalo, Sestřičko?“ opatrně se zeptala a posadila se. Ostražitě se ohlédla po dveřích, přece jenom, byla tu tajně, a pak už celou svou vzácnou pozornost věnovala jen mně.

„Přišla jsem domů,“ taky jsem se ztišila. „A našla jsem maminku ve vaně,“ ta slova ze mě padala automaticky, stejně jako mi další krůpěje slz stékaly po tvářích. Musela jsem vypadat vážně zničeně. Celá opuchlá, červená a s nudlí u nosu.

„Na, vysmrkej se,“ zašeptala, jako kdyby mi četla myšlenky, a podala mi z nočního stolku krabičku kapesníčků. „Jak jako našla?“

„Někdo ji podřízl,“ obličej se mi samovolně stáhl do požadované grimasy a já v hlavě obdivně zahvízdala. „A já ji našla,“ zopakovala jsem a hlučně se vysmrkala. Pak jsem zaklonila hlavu, takže to vypadalo, že zadržuju další slzy.

Sestřička najednou nevěděla, co říct. Naprázdno otevřela pusu, ale pak ji zase zavřela. Po nekonečných deseti vteřinách promluvila: „To je mi moc líto.“

Byla to taková klasická bezduchá fráze, ale já jí to věřila. Pronesla to s takovým pohnutím, že se skoro vyrovnala mému hereckému výkonu.

„Proč jsi byla tak dlouho venku?“ zeptala se podezřívavě, ale naštěstí jí zazvonil telefon. Semkla rty a odešla do protějšího rohu. „Ano?“ ozvala se bez emocí a zaartikulovala na mě jméno té nejvyhublejší holky ze třídy. „Cože?“ stálo ji hroznou práci nevykřiknout. „Motorka?“ papouškovala po ní nevěřícně a nevědomky po mně hodila tvrdý pohled. Pak se radši otočila ke zdi, aby se mi později nemusela omlouvat.

Z repráku jsem slyšela jen šum a intonaci, s jakou se vyprávějí klepy, takže jsem nemusela být génius, abych pochopila, o čem je řeč.

Abych v Sestřičce podpořila pocit, že teď na mě křičet nemůže, zkroušeně jsem si utřela slzy a zavrtala se pod levnou deku. Docela jsem si v tu chvíli přála být s Clydem. Žádné hloupé přetvářky, pláč, ze kterého mě začínala bolet hlava, a svoboda z té nádherné anonymity. Možná jsem se ho ani na minulost ptát neměla, měla jsem ho nechat být, řekl by mi ji až ve správný čas.

Myslíš, že nás chytí?

Upřímně doufám, že ne. Protože teď, teď ho konečně chápu. Chápu, proč to dělá.

Bylo to… bylo to, jako kdybychom s někým konečně našly společnou řeč. Prostě takový spojení duší. Pane bože, chce se mi plakat, jak úžasný to bylo.

Třeba nepláču kvůli nějakýmu obrannýmu mechanismu od matky přírody, ale pláču kvůli tomu pocitu.

Dávalo by to smysl. Vždyť víš, jak Clyde mluvil o Rogerovi. Jako kdyby to byla jeho dávná láska.

Zní to… Pane bože, to bylo. Pane bože. Já mu rozumím. Sakra, já ho konečně chápu. Vím, proč to dělá. Myslíš, že ze mě bude to samý? Psychopatickej sériovej vrah?

Copak ty sis vzala trofej? Ne, Clyde to na rozdíl od nás plánoval. My jsme k tomu přišly jako slepej k houslím.

Ale to nevylučuje, že se ze mě ten sériovej vrah nikdy nestane.

Sestřička dotelefonovala a přesně odměřenými kroky zamířila zpátky ke mně. Obsadila své původní místo a čekala, až jí to všechno vysvětlím.

„Přijel si pro mě,“ hlesla jsem a zraněně se na ni podívala.

„Zabil ji on,“ prohlásila chladně, jako kdyby to byla ta nejjasnější věc na celém světě. Co by asi moje nejmilejší spolusedící řekla, kdyby se dozvěděla pravdu? Seklo by to s ní? Rozječela by se a utekla na chodbu? Začala by na mě křičet a rozmlátila mi hlavu o zeď, protože jsem matkovrah, a tudíž odporná zrůda?

„Ne,“ slabě jsem jí odporovala. „Nemohl ji zabít, protože tomu neodpovídá čas. Byl celou dobu se mnou.“ Až potom jsem si uvědomila, že o něm mluvím jako o potenciálním sériovém vrahovi a omlouvám mu jen tuhle vraždu.

Měla jsi říct, že on takovej není. Že on je hodnej.

Promiň, vraždu zapírám poprvý v životě.

Vážně miluju tvůj cynismus. Je to sladký.

„Napráskala ho policii,“ změnila téma, jako by se nechumelilo, a mně se sevřelo srdce. Co když mu udělají domovní prohlídku?

Co když najdou ty zbraně? Kurva, teď jsem se mu konečně dostala blíž než kdy jindy. Nemůžu o něj teď přijít. Je můj, já jsem jeho. Patříme k sobě.

Možná proto si tam uklidil. Počítal s variantou, že se něco posere.

Je dobrej.

Je zasraně vypočítavej.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Určitě ne, nezná jeho jméno.“ Prohlásila jsem to sebejistě, jako kdyby ho jedno tajemství mělo ochránit. Stačí policii předat jeho popis. Je hezký, nápadný, není možné, aby si ho nikdo nikde nevšiml. Zvlášť když si pro mě přijel do školy.

Pane bože, co když z toho nedopalku získají jeho DNA?

To je jeho starost. Nejsi jeho chůva, nejsi chůva jeho identity. Je to jeho věc, tak se uklidni a přestaň se o něj bát. Zvládne to, určitě to zvládne.

„Na tom nezáleží. Nějak se doslechla, co se ti stalo, a spojila si ho s tím. A není jediná, koho to trklo. Myslím, že by to mohla bejt pravda, Ségra,“ připomněla mi svou teorii a tvářila se smrtelně vážně.

Nemělas jí volat.

Stejně by přišla. Takhle mi pořád věří. Nevěří sice věcem okolo Clyda, ale věří mi všechno ostatní. Kdybych jí nezavolala, tlačila by na mě ještě víc.

Třeba by přišla až zítra. Nezlob se, ale obě jsme úplně strašně spokojený z toho, co jsme udělaly. Pozná to na tobě a obě jsme v píči. Do zítřka by to mohlo odeznít a ty bys zase byla ve svý starý kůži.

„Nevěřím tomu, že ji nezabil,“ pokrčila rameny a přehodila si nohu přes nohu. „Potom, co tě zbil, o tom nepochybuju,“ dodala.

„Nezbil mě,“ zapírala jsem a v podstatě to byla pravda. Všechno, co se mi stalo, bylo ve víru vášně, nemá to s násilím jako takovým nic společného.

„Ukaž mi ruce,“ požádala mě nepatrně pohnutým hlasem.

Schovala jsem je pod tu hroznou nemocniční košili, kterou jsem dostala.

„Všimla jsem si těch modřin, když ses hlásila, ty šprte,“ vítězně se ušklíbla a založila si ruce na hrudi.

„Už tam nic není,“ tvrdila jsem jí přesvědčivě. Uvnitř jsem se ale najednou stala opravdu smutnou nad tou komedií, jejíž jeviště se mi bortilo pod nohama. Všechno, co jsem ty roky zapírání sama sebe budovala, se mi rozpadalo. A mě to mrzelo.

Znělo to šíleně. Teorie, že něco cítím. Něco normálního, něco, co mě spojovalo s ostatními lidmi, i když důvod byl značně sobecký a pro obyčejné smrtelníky nepochopitelný.

Věnovala mi nekompromisní pohled a já neměla na vybranou.

„Vážně mě to mrzí,“ zamumlala jsem spíš pro sebe a snad poprvé jsem tuhle větu použila upřímně. Pomalu, jak jsem se ten okamžik, kdy si ji proti sobě poštvu, snažila oddálit, jsem vytahovala ruce zpod peřiny. „Vážně.“ Otočila jsem je dlaněmi nahoru, aby viděla všechno. V tomhle už jsem jí lhát nechtěla. Psychicky mě to deptalo, což zní snad ještě uhozeněji.

„To říkáš vždycky,“ chytla mě za předloktí, palcem lehce pohladila sotva znatelný světle zelený proužek od jeho rukou a pak mou paži zase skoro zhnuseně odhodila. „Už nevím, co fakt myslíš vážně.“ Nadechla se k dalšímu proslovu a já byla ochotná přijmout všechno, co mi vyčte. V ten okamžik jsem si to zasloužila, ale o Clydovi prostě vědět nemohla. Ne celou pravdu. „Ten kluk tě ničí, Ségra. Nesnáším ho, a to jsem ho ještě ani nepotkala. Nejradši bych ho nechala zavřít, protože –,“ rozmáchla se rukama a vstala.

Jen jsem sklopila pohled.

Vážně měkneš.

Neměknu, jen nemám jinou možnost.

Takže si ji teď necháš proti sobě poštvat?

Tak mi řekni, co mám dělat.

Nevím, ale přece nemůžeš jen tak sedět a poslouchat, jak ti mluví do duše, i když ví hovno.

Mám po ní skočit a zaškrtit ji na prostěradle, aby svou nenávist vůči němu nešířila do světa? Jo, to by všechno určitě vyřešilo, soudce by řekl, že jsem ji zabila z emočního zhroucení, a já bych šla do blázince. Tam by mi asi jeblo definitivně. Nehledě na to, že s ní na svědomí žít fakt nechci. Mám ji docela ráda.

„Nechápu, co se děje, Ségra,“ nezúčastněně se ušklíbla, ale nedokázala tím zakrýt, že ji to žere. „Ty, vždycky taková debilně spořádaná, potkáš nějakýho magora, chvíli nato se s ním vychrápeš, prostě jen tak, protože je děsně sladkej, nebereš mi telefony, rozejdeš se se Zrzkem, ten debil mi proklouzává mezi prsty a ty ho ještě kryješ. Chováš se zatraceně divně. Nehledě na to, že ti o narozeninách umře máma. Trochu moc akcí na dva tejdny, ne?“ Štěkala na mě a já začínala uvažovat, jestli se na předsevzetí, že si všechno nechám líbit, nevyseru. Prudce jsem se nadechla a ztvrdl mi povadlý, zoufalý výraz.

„Tak poslouchej, má drahá,“ energicky jsem se posadila. „Ten kluk za nic nemůže. Přestaň ho kurva obviňovat. Jenom proto, že jsi sama, si myslíš, že nemám právo na přítele. Ale to není pravda. On za nic nemůže, nebije mě a to, co jsem s ním zažila, bylo dokonalý,“ syčela jsem na ni polohlasem, ledově a nesmlouvavě. „A teď mi vrať ten papírek, cos mi sebrala,“ přikázala jsem jí a bezděčně nakrabatila nos. Ta tam byla hra na správnou dceru utápějící se ve smrti matky.

Znovu sevřela rty a přivřela ocelově modré oči.

„Přišla jsem za tebou, abych –,“ chtěla říct něco oduševnělého, něco, co by omluvilo, že mi teď všechno vyčítá, ale já jí nedala šanci.

„Abys co? Abys tady na mě řvala, že tě děsím k smrti? Že tě on děsí k smrti? Ne, má drahá Sestřičko, já si od tebe nenechám nic diktovat. Nemusíš se o mě bát, protože by ses měla bát spíš o sebe,“ začala jsem mluvit víc nahlas a přidala kapku jízlivosti.

„Protože jinak tvůj přítel přijde a podřízne mě?“ zakřenila se a rozhodila rukama.

„Udělám to já, jestli mi okamžitě nedáš to zatracený číslo!“ rozkřičela jsem se na ni. Ani jsem pořádně nevěděla, proč jsem tak vyváděla. Asi se mi prostě chtělo.

Že bych byla až tak vyhozená z konceptu? Že by u mě konečně zafungoval nějaký značně zakrnělý pud sebezáchovy, ale místo toho, aby zachraňoval mě, se vrhl se vší dravostí do zachraňování jeho?

„Je do prodejny aut, ten zmrd ti dal falešný číslo,“ prohlásila s pocitem zadostiučinění a vztekle se pokusila mrsknout papírkem o podlahu. Lísteček udělal dvě líné otočky a nehlučně přistál na ochozeném linoleu.

Jo, jasně, dá ti falešný telefonní číslo a pak s tebou stráví den. Jasně, to dává smysl.

Bez rozloučení se otočila na podpatku a rázně zamířila pryč.

„Nechci se s tebou hádat, věř mi,“ zavolala jsem na ni uvolněně, ale to už naštvaně práskla dveřmi a odkráčela na chodbu.

Vsadím se, že tam stráví noc, protože si o mě bude stejně pořád dělat starost.

Jo, je prostě hodná. I když se tváří, že není, tak má velký srdce.

Občas mám pocit, že ho má i za mě.

Když jsem měla jistotu, že se nevrátí, vstala jsem z postele, sebrala papír a zalezla zase zpátky. Z nočního stolku jsem vylovila svůj mobil, který mi ze soucitu přinesla ospalá sestřička ve středních letech, a číslo si jen tak pro jistotu uložila do kontaktů. Pak jsem se nechala kolébat vlnami spánku.

Těžko říct, jak mi bylo. Ve svém nitru jsem absolvovala výbuch emocí, jež tam nikdy nebyly, a to všechno kvůli němu. Kvůli Clydovi, který mě donutil zabít mou vlastní matku pro ten pocit zvláštního mrazení, horka, spojení a výjimečnosti.

ŽÍHANÁ METALÝZA

Prospala jsem se do růžova, doslova. Když jsem se probudila, měla jsem z peřiny hmatatelné varhánky na obličeji a rudou tvář. Ospale, ještě s požitkářsky přivřenýma očima jsem se protáhla, mohutně zívla a otočila se ke dveřím, kde na židli těsně přiražené k mé posteli seděla Sestřička a bedlivě mě sledovala. Trvalo mi asi půl drahocenné vteřiny, než jsem si uvědomila, kde jsem, co se stalo a co jsem řekla, že se stalo.

„Dobré ráno, Sestřičko,“ usmála se na mě.

„Dobré ráno,“ odpověděla jsem jí trochu zmateně.

„Mrzí mě ten včerejšek,“ řekly jsme unisono, já pořád trochu ochraptěle.

„Byl to na píču den,“ konstatovala jsem a promnula si oči. „Nemůžu uvěřit tomu, že jsem poloviční sirotek,“ zašeptala jsem nepřítomně a zadívala se do zdi za ní.

Jenom soucitně přikývla.

„Volalas?“ nedořekla a pohodila hlavou k lístečku.

Zavrtěla jsem hlavou. „Byla jsem psychicky v prdeli, nechci, aby mě tak slyšel. Jako kdyby to teď bylo o něco lepší, že,“ cynicky jsem se ušklíbla.

„Myslím, že s ním budou chtít mluvit poldové,“ prohlásila. „Možná bude lepší, když ho varuješ, aby nepanikařil, že ho jdou sebrat, protože se s tebou vyspal.“

„To asi jo,“ přitakala jsem, zatímco má druhá polovička mě svým nehmotným loktem spiklenecky drbla do žeber. „Neměla bys být ve škole?“ změnila jsem téma, abych udržela konverzaci. Svým způsobem jsem u sebe chtěla někoho mít, protože jsem vlastně neměla, co jiného bych tady dělala. A nejlépe ji, bylo mi s ní dobře, a navíc vycítila, že se o emocích bavit nechci, a celkem ochotně to respektovala.

„Ty taky,“ unaveně se usmála.

Pak jsme mlčely. Ona se dívala na mě, ve snaze z mého netečného výrazu něco vyčíst, a já pohledem skákala mezi peřinou, svýma rukama, jejíma rukama a jejím obličejem.

Za chvíli nás před tím tíživým tichem zachránil nějaký muž v divném sepraném tričku s límečkem. Se sotva slyšitelným zaklepáním vstoupil do místnosti, znaleckým okem si prohlédl Sestřičku a pak i mě, rozcuchanou a tupě mžourající.

„Dobrý den,“ začal neutrálně. Měl tuctový hlas, relativně hladký, neráčkoval, a kdyby mě oslovil před nádražím s lahvičkou zaručeně značkového parfému, ani bych se neotočila. „Jmenuju se detektiv Čadek,“ představil se tónem, jakým se uspávají hadi.

Proč ho máma nepojmenovala rovnou seržant?

Potlačila jsem smích.

„Dobrý den,“ odpověděla jsem mu podezřívavě a stejně jako si on měřil Sestřičku, jsem si prohlédla já jeho. Přehnaně krátké hnědé vlasy a skoro žádné vousy, jen malý knírek, kotlety, něco na bradě a nad čelistmi. Dbal na sebe, měl pečlivě zastřižené nehty, vyčištěné boty a zlatý řetízek s křížkem na krku. Vzpomněla jsem si na svůj, spíš na Clydův klíček. Doufala jsem, že je pořád u mých věcí a nikdo si ho nevzal. Detektiv Čadek byl docela vysportovaný, ale nosil divné kalhoty. Takové, jaké nosí důchodci, skoro až do pasu. Skutečně zvláštní kombinace s tím puberťáckým přívěskem.

„Asi je vám jasné, proč jsem tady,“ odtušil, a jako kdyby mu bylo nepříjemné stát v nemocničním pokoji, zadíval se ze zavřeného okna.

Jen jsem pokývala hlavou a pohlédla mu do očí. Popravdě, možností, proč tady teď oxidoval, bylo víc. Buď jsem obviněná, našli něco na Clyda, anebo je to jenom rutinní výslech. Až po chvíli svým bezcílným pohledem zabloudil ke mně.

„Dneska ji pustí z nemocnice,“ skočila do našeho němého souboje očního kontaktu Sestřička. Pak se otočila na mě. „Mluvila jsem s tátou, postará se o ségru. Odveze tě odsud,“ vysvětlila mi a já pocítila vděčnost, že zatím můžu být zticha a hledat si v jeho nonverbálních projevech vodítka, jak přesně má moje role teď vypadat.

Poprvé v životě přede mnou stál detektiv a já si to hned nechtěla posrat. Chtěla jsem co nejpečlivěji prostudovat, jak se mám chovat, protože jestli budu v normální výslechové místnosti obklopená policisty, bude těžké zůstat nenápadná. Byla jsem na ně zvědavá, už se našlo pár lidí, co ze mě mělo husí kůži, ale jak jsou na tom poldové, kteří by na podobné lidi měli mít čuch, jsem nevěděla. Detektiv Čadek se zatím tvářil úplně neutrálně, klidně a asi kvůli té nemocnici i trochu škrobeně.

„Přišel jsem vám oznámit, že dnes v odpoledních hodinách mezi čtvrtou a pátou hodinou se máte dostavit s celou svou rodinou na policejní stanici.“ Konečně se vymáčkl a evidentně se mu ulevilo.

„A ví to táta?“ optala jsem se jen tak pro jistotu.

„Samozřejmě,“ odkýval.

Sestřička ho zatím se zatnutými zuby rentgenovala a snažila se ho zhypnotizovat k odchodu. Bála se, že je její teorie pravdivá a že Clyde je tím tajemným zabijákem, takže v tom tím pádem budu namočená taky, protože jsem ho kryla. Mrzelo mě, že jsem ji musela nechat pitvat se v chybných úvahách, ale bylo to pro její vlastní bezpečí, a tak jsem radši byla zticha. „Na shledanou,“ chvatně se rozloučil a už si to ve svých směšných kalhotách rázoval k východu.

„Hezký den,“ odpověděla jsem mu s hloupým úsměvem. „Co s ním bylo?“ zeptala jsem se pobaveně, když se odporoučel.

„Nevím,“ pokrčila lhostejně rameny. Čekala jsem, že se pokusí pokračovat v trhavé konverzaci, ale zjevně mě v tom nechala.

Naštěstí nás svou návštěvou poctil i můj otec.

„Sbal se, odcházíme,“ prohlásil hned ve dveřích a nepřátelsky koukl na Sestřičku. „Podepsal jsem všechny papíry a odcházíme. Nebudeš tady už ani minutu,“ dodal hlasem, který nepřipouštěl námitky. Stejně jsem se nadechla, abych slabě protestovala.

„Buďte na ni, prosím vás, hodnej,“ udatně se mě zastala moje drahá společnice, postavila se a zastínila mě. „Byla to ona, kdo ji objevil,“ upozornila ho stejným tónem.

Dělá si srandu, sakra? Přece nejsme jeho psi, nemůže nám říkat, co máme dělat.

Hele, ber to tak, že mu zemřela životní láska.

A tobě matka. Navíc on ji podváděl na každým rohu s každou sekretářkou a kdejakou další čubkou. Tys svoji matku s nikým jiným nepodváděla.

Matka se nedá podvádět s jinou matkou. Je to prostě chlap, myslí penisem.

Clyde taky myslí pérem?

Ne. Ten nechce být sám. Můj otec ale zase na rozdíl od Clyda něco cítí.

Pokud vím, tak Clyde taky něco cítí. Nostalgii nad každou svou obětí, vášeň, chtíč a ví, jak se cítíš ty. To je na někoho, kdo nutí lidi skládat jejich poslední lodičky, slušný skóre.

„Není jediná, koho musím vyzvednout,“ zasyčel na ni a hrnul se ke mně. Pravděpodobně přiletěl prvním dnešním letadlem, protože na sobě měl tričko, které si schovává pro zvláštní případy v autě a jsou na něm vidět sklady.

„Ale za mnou má ještě přijít psycholog,“ slabě jsem namítla.

„Přijde jindy,“ oznámil mi nekompromisně a mně nezbylo nic jiného, než neochotně sklopit hlavu a stáhnout se.

„Počkám na tebe na chodbě,“ řekl chladně, hodil mi do klína moje včerejší oblečení a na zem boty a zmizel na nějakou z laviček, jež jsem včera při svém příchodu matně zaregistrovala.

„Dobře, tati,“ poslechla jsem a postavila jsem se. Protáhla jsem si nohy a naznačila Sestřičce, ať se radši otočí. Pak jsem na sebe docela rychle navlékla podprsenku, tričko, kalhoty, ponožky a nakonec i boty a mikinu.

Je to celý hloupý.

Je, ale co můžeme dělat než splývat s davem a sdílet jejich způsoby vypořádávání se se smutkem? Táta si evidentně hraje na terminátora, Sestřička se mnou upřímně sdílí mou falešnou lítost a moje pokrevní sestra to asi nepochopí. Je nad její dutou hlavinku, aby si představila, že svou milovanou maminku už nikdy neuvidí. Babičky a dědové propláčou balení kapesníků, budou telefonovat tátovi a pak mužně fňukat spolu.

A kdy budeme moct zavolat Clydovi?

Na poslední chvíli, těsně předtím, než jsme definitivně opustili mou dnešní noclehárnu, jsem se vrátila pro telefon a lísteček a oboje si bezpečně schovala do kapsy. Táta čekal přesně tak, jak slíbil. Nervózně drtil v ruce nejnovější mobil, co dostal jako bonus k funkci, a nedočkavě nás vyhlížel. Když nás spatřil, přiřítil se k nám jako velká voda.

„Super, tak jedem,“ čapnul mě pod loktem a nekompromisně táhl směrem k výtahu. Bezradně jsem za ním klopýtala, Sestřičku jsem odbyla rychlým zamáváním a už jsem byla strčena do výtahu. Otec rychle zmáčkl přízemí a jal se zuřivě bouchat i do zavírání dveří.

„Neujede nám to, tati,“ ubezpečila jsem ho a snažila se skrýt, jak moc vtipné mi jeho jednání přijde. „Tím to vážně nepopoženeš.“

„Zmlkni,“ okřikl mě a mně se zdálo, že se mu v očích zaleskly slzy. Tak už jsem dál neprovokovala.

Dynamit jeden zatracenej…

Pohodila jsem hlavou. Je mnoho způsobů, jak se vypořádat se smutkem. Buď se zhroutíte do koutka, držíte se za kolena a pláčete v ústraní, teatrálně vyřváváte na veřejnosti, jak vám někdo moc chybí, nebo si jako můj táta hrajete na nezlomné drsňáky a bulíte uvnitř. Nebo se to jako moje falešná tvář snažíte skousnout pomocí letargie a smíření, že jiné už to nebude.

Když se výtah konečně se svým obvyklým přidušeným kovovým smýkáním dal pomalu do pohybu, vytáhla jsem si telefon. Ze zvyku jsem palcem přejela po prasklině v rohu.

„Můžeš ten sráč odložit alespoň teď?“ dostalo se mi trochu ukvapené reakce.

Tak, aby to neviděl, jsem protočila oči.

„Přišlo mi spoustu zpráv, jenom si je přečtu,“ slíbila jsem mu a rozsvítila zamčenou plochu mobilu. Nevěnovala jsem nejnovějším zprávám pozornost a sjela pěkně dolů, abych to měla chronologicky seřazené.

Vrať se ke mně!

Zněla hned první zpráva. Ani jsem se nemusela dívat, od koho byla.

Zrzek: Vrať se ke mně, prosím. Já tě miluju.

Tady se nám někdo propadá do depresí…

Vsadím se, že tomu ještě později nasadí korunu.

Šprtka I: Je mi líto, co se stalo.

Podržtaška královny II: Slyšela jsem, co se stalo, nechápu to.

Gamer II: Upřímnou soustrast.

Pošahaná psí matka: Pláču za tebe. Snad to všechno zvládneš. Kdyby ne, kdykoli mi napiš, rozumíš? Jsem tu pro tebe.

Šprtka II: Neboj se, teď už se má maminka v nebi mnohem líp.

Koukám, že se ta zvědavá holka činila, co?

To to vážně musela rozhlásit úplně každému?

Všech blbců futrál: Třídní říkala, že tě teď na několik dní uvolní ze školy, prý se nemusíš bát. Hlavní je, abys byla ty v pořádku.

Zhulená: Pozdravuje tě celá třída a je jim to moc líto.

Stará panna: Mám tě ráda, tak nedělej hlouposti.

Ta jejich péče je fakt šílená.

Co si myslí? Že se plánuju zasebevraždit? Pane bože na nebi. Vždyť už to od nich ani není hezký, spíš zatraceně otravný!

Hlavně že jsi jim předtím byla u prdele, co?

Život je jedna velká ironie, no.

Zrzek: Pane bože, slyšel jsem, co se ti stalo, lásko! Lásko, teď se potřebuješ o někoho opřít. Odpustím ti to.

Něco mi říká, že tohle ještě není ta koruna.

Zrzek: Já vím, že mi tě maminka zakázala, ale já půjdu proti jejímu zákazu a pomůžu ti. Jen se mi omluv a já na to všechno zapomenu. Budeme zase jenom my dva.

Myslím, že soutěž o nejhorší esemesku roku můžeme spokojeně prohlásit za uzavřenou, protože tuhle ptákovinu jen tak něco nepřekoná.

To už je vážně úchylný.

Když jsem si konečně přečetla všechno, mohla jsem se podívat na tu nejnovější. Ta byla od Sestřičky.

Přišla mi zpráva, že mám psát na tenhle e-mail prozakazniky@kbab.com s předmětem žíhaná metalýza.

Vyvalila jsem oči.

Jaká žíhaná metalíza s tvrdým ý?

Nechce nás přehlédnout, až mu budeme psát.

„Promiň, tati, ale tohle je do školy,“ zamumlala jsem spěšně a rychle naťukala otázku.

Jak to, že má tvoje číslo?

Čekala jsem pět vteřin a už mi přišla odpověď.

Sestřička: Volala jsem mu přece.

Já: Takže teď máš všechnu naši telefonní konverzaci pod kontrolou, protože on si myslí, že je to můj mobil?

Sestřička: Přesně tak.

Já: Tak proč mi teď posíláš „žíhanou metalýzu“? Moc ti nerozumím, když se ho ode mě snažíš držet dál.

Sestřička: Nevim. Prostě mu napiš.

Já: Přestože to asi bude znít ujetě, děkuju. Děkuju, že si to nenecháváš pro sebe, že se mnou držíš.

Sestřička si to zobrazila, ale už neodpověděla. Moc jsem se jí nedivila, pili jsme jí krev, a to nás ani společně neviděla.

To už nás výtah dovezl do přízemí, takže mě otec vyvláčel z nemocnice a posadil na přední sedačku auta. Ani jsem se nestihla podívat, jak areál zvenku vlastně vypadá. Neochotně jsem se připoutala a poslouchala, jak motor začal tichounce pracovat. Znovu jsem si vytáhla mobil, zapnula data pro internet, na něm si založila nový e-mail pod jménem zihanametalyza@email.cz a pustila se do datlování zprávy. Bylo docela těžké vymyslet obsah tak, aby byl bezpečný a zároveň mu dostatečně napovídal.

Komu: prozakazniky@kbab.com

Od: zihanametalyza@email.cz

Předmět: Žíhaná metalýza

Zlato,

měl jsi pravdu. Měl jsi absolutní pravdu a já ti za to jsem vděčná. Bylo to… Bylo to vážně povznášející, přestože to slovo zní nadmíru hloupě. Však ty ale víš, jak to myslím.

Nejlepší by ale bylo se někde co nejdřív sejít, protože tě potřebuju. Brzo, respektive dnes odpoledne, mám jít těm chytrákům vysvětlit, co se vlastně stalo. Myslím, že by bylo vhodné, kdyby ses stavil a podpořil mě.

Už jsem z nemocnice venku, takže teoreticky, pokud se ti to hodí, bys mě mohl navštívit i doma. Dynamit má spoustu práce se zařizováním a sestrou, tudíž bychom mohli být v bezpečí.

Sestřička, moje nejlepší kamarádka, mi sebrala tvoje číslo, takže ti volala ona, a ne já. Už jí nikdy, nikdy a znova opakuju nikdy nevolej.

B.

P. S.: Ten předmět, i když má svůj důvod, je mimořádně idiotskej.

Odeslala jsem to a opřela se hlavou o okénko. Znovu začínalo pršet a celé malé městečko se pomalu potápělo do podzimních depresí. Otec zapnul stěrače a nenápadně popotáhl. Otočila jsem se k němu a překvapeně zjistila, že brečí.

„Tati?“ oslovila jsem ho tiše, abych nerušila vrzání stěračů o sklo.

„Ano?“ zareagoval a semkl rty, aby se mu nezačala klepat jeho mužná brada.

„Musíme být silní, alespoň kvůli ní,“ upozornila jsem ho a pohodila hlavou k fotce, kterou měl položenou na palubní desce. Byla z výletu na nějaký nudný hrad asi před dvěma roky, kdy jsem ještě měla svoje hnědé vlasy. Stojíme tam celá rodina na pampeliškové louce a mamka nás šťastně tiskne k sobě.

Neříkala jsem to kvůli té malé blbce, co se jí věšela na nohu, ale proto, že jsem nechtěla poslouchat, jak kvílí ještě on. Z mého včerejšího představení mě totiž pořád bolela hlava.

„Je to moje vina,“ prohlásil a nechal se předjet bandou puberťáků s rádiem na plné pecky. „Přišla na to,“ dodal lítostivě.

Povolila jsem si pás a naklonila se k němu.

„Na co přišla?“ optala jsem se zvědavě, ale ne tolik, aby poznal, že je mi její smrt vlastně ukradená.

„Podváděl jsem ji,“ podíval se na mě tím nejzoufalejším pohledem, jaký umí bývalý voják s obrovskou jizvou na tváři vyprodukovat. „A ona se kvůli tomu zabila.“

Kousla jsem se do jazyka. Všichni kromě jeho drahé polovičky věděli, že je to starý obšourník, ale nikdo to moc neřešil. A ona ho skutečně milovala, takže ji ani nenapadlo o tom uvažovat. Alespoň si myslel, že se zabila sama, a já jsem tím pádem mimo jeho podezření.

„Milovala tě,“ odtušila jsem a cítila se hrozně nepatřičně. Nebyla jsem ve své kůži, moje pokusy o uklidnění ostatních většinou končily jednotvárným plácáním po zádech, imitováním parní lokomotivy a patetickým mumláním, že to bude dobrý.

„Ano, milovala. A já jí takhle ublížil,“ trval na svém a začal mu rudnout nos. Nejistě jsem se rozhlédla po silnici. V tomhle stavu by neměl řídit a já rozhodně neměla v plánu umřít při nějaké nezajímavé autonehodě. Doufala jsem, že alespoň vystuduju vysokou, pak se budu nudit v nějaké jednotvárné práci a po večerech pilovat komunikaci se svou fiktivní společnicí.

Dostal mě do úzkých, protože jsem neměla ponětí, jaká je správná odpověď. Tak jsem změnila téma: „Jak jí to řekneme?“ Schválně jsem použila množné číslo. Přestože to ten prevít nepochopí, nechci být vystavena její idiotské reakci sama.

„Nevím,“ přiznal a po tvářích mu stékaly slzy. Podala jsem mu kapesník, který vděčně přijal a hlasitě do něj zatroubil.

„Zkontroluju si, jestli už mi učitelka odpověděla,“ zalhala jsem a nedočkavě odemkla telefon. Zaktualizovala jsem e-mail a hned mi vyskočil jeden nepřečtený.

Komu: zihanametalyza@email.cz

Od: prozakazniky@kbab.com

Předmět: Re: Žíhaná metalýza

Drahá,

věděl jsem, že pochopíš. Věděl jsem, že jsem si tě vybral správně.

Chápu tvou nepříjemnou situaci, ale nemusíš se ničeho bát. Dostavím se jak k tobě domů, tak k těm chytrákům, jak jsi je rozkošně nazvala. Cesta k nim bude hned příjemnější.

C.

P. S.: Tvoje kamarádka je vychytralá.

Z poslední věty se mi sevřel žaludek. Věstila něco špatného, krutého, něco, co se mi líbit rozhodně nebude. Ani jsem se nenamáhala s oslovením a rychle odpověděla.

Komu: prozakazniky@kbab.com

Od: zihanametalyza@email.cz

Předmět: Re: Re: Žíhaná metalýza

Co myslíš tím „vychytralá“?

O čtyřicet vteřin později už jsem četla vysvětlení, které mě znepokojilo ještě o něco víc.

Komu: zihanametalyza@email.cz

Od: prozakazniky@kbab.com

Předmět: Re: Re: Re: Žíhaná metalýza

V podstatě nic. Jen se o tebe hodně bojí a je ochotná docela chytře riskovat, i když neví, o co všechno bych ji mohl připravit.

Já nemám nejmenší zájem ti ublížit. Stálas mě příliš mnoho úsilí na to, abych tě zničil. Nemáš ponětí, jak náročné bylo najít někoho, jako jsem já sám. Jsi to ty, čeho by se měla bát.

Nevěděla jsem, co si mám myslet. Ovšemže, Sestřička dávala v sázku hodně, když se s ním pokusila spojit sama. Mohla být další lodičkou s kapkou krve ve sbírce, ale co je špatného na tom, proklepnout si podezřelého přítele své nejlepší kamarádky? Já bych udělala to samé, kdybych kolem ní větřila problém.

Přestože mé city byly značně omezené, zranilo by mě, kdyby se jí něco stalo. Byla posledním lanem pojícím mě s normálními lidmi, a kdyby se narušilo, definitivně by mě pohltila fiktivní holka, s níž sdílím hlavu. A pokud bych do té doby nepotkala Clyda, v řádu několika měsíců bych dostala doživotní vypolstrované apartmá.

„Sbal jí věci a já si zatím promluvím s Jiřkou,“ poručil mi, osušil si slzy, napil se z plechovky Coca-Coly a vystoupil z auta.

Následovala jsem jeho příkladu a v jeho stínu zamířila k vchodovým dveřím paneláku, kde dnes moje prostoduchá příbuzná trávila noc. Naznačil mi, abych zazvonila, protože si na to se svým rozechvělým hlasem ještě netroufl.

Zmáčkla jsem tlačítko a vyslechla si tři nemelodické tóny, než se konečně ozvala matčina kamarádka.

„Haló?“ zkusila nedůvěřivě.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem a představila se tónem vhodným pro novopečeného sirotka. „Pustíte nás nahoru, prosím?“ požádala jsem a koutkem oka sledovala otce, jak si upravuje zmuchlané tričko. Byla nám oběma zima, foukal nepříjemný vítr a kapky deště, které na mě cestou ke dveřím dopadly, mě studily ve vlasech.

„Jasně,“ byla jsem si jistá, že krátce pokývala hlavou, a ve stejnou chvíli se rozezněl bzučák.

Otec zatáhl za dveře a vpustil nás do temné chodby.

„Děkujem,“ zahlaholila jsem vděčně, ale ne vesele, a nechala křídlo dveří bouchnout. Přivolala jsem výtah a trpělivě čekala, jestli Dynamit promluví, nebo ne.

„Někdo ji musel zabít,“ prohlásil najednou zničehonic, když si to výtah šnečím tempem šinul do třetího patra.

„Jak jsi na to přišel?“ svraštila jsem obočí a věnovala mu šokovaný pohled.

„Protože žila jenom pro vás, sama by si to nikdy neudělala,“ vysvětllil mi.

Neudělala by to ne proto, že žila pro nás, ale protože je moc velkej srab na to, aby spolykala moc prášků.

Sice jsem ji zabila, ale pořád je to moje matka, tak se trochu kroť.

Ale víš, co tím chci říct.

I když jsi to mohla říct trochu mileji, vím. A taky doufám, že mu to dojde a nebudu mu to muset říct já, protože by mě kvůli téhle pravdě byl schopnej i zabít.

„Žila jenom pro nás, to je pravda,“ zopakovala jsem moudře.

Než jsme dorazili domů, myslela jsem, že mi praskne hlava. Sestra nepřestávala kvákat a pořád dokolečka omílala jeden a ten samý vtip, po němž vždy následoval výbuch smíchu.

Zpočátku jsme se s otcem alespoň pokoušeli smát, ale když jsme po patnácté slyšeli, že když na nás spadne kulečníkový stůl ze stromu, umřeme, ani jsme se neobtěžovali věnovat jí otrávený pohled. Když už jsem myslela, že z přihrádky vytáhnu švýcarský nůž a probodnu jí aortu, řekla konečně něco zajímavého.

„Volala mi ta… ta tvoje kamarádka,“ žvatlala, jako kdyby jí byly tři, a můj šestý smysl ostražitě zavětřil. „A víš, na koho se ptala?“ Napínala mě. „Na toho –“ Kdybych nebyla tak pohotová, určitě by mi zadělala na další problém. Byl v podstatě zázrak, že se o Clydovi před ním ještě nezmínila.

„Chceš říct ještě jeden vtip?“ rychle jsem ten její hloupoučký mozeček zaměstnala něčím jiným. „Jasně,“ vykvikla a nadšeně zatleskala. Periferním viděním jsem postřehla, jak táta vší silou sevřel čelisti, aby po ní ten švýcarák nehodil on.

„Víš, proč jsou lidi jako odpadkové koše?“ zeptala jsem se jí a otočila se k ní. Snaživě jsem vykouzlila alespoň z poloviny milý úsměv.

„Ne,“ vyjekla a zvědavě se narovnala. „Proč jsou lidi jako odpadkové koše?“ papouškovala po mně a dávala si přehnaně záležet na každé slabice.

„Protože když jim šlápneš na nohu, otevřou pusu,“ prozradila jsem jí spikleneckým tónem, což u ní vyvolalo hlasitý záchvat smíchu.

„To nechápu,“ prohlásila po několika vteřinách koňského řehotu.

„No, to je přece jednoduchý,“ ušklíbla jsem se a vysloužila si od taťky káravé zpražení očima.

„Viděla jsi někdy odpadkovej koš s takovou tou nožičkou dole?“ Spustila jsem polopatické vysvětlování. Sestra chápavě pokývala dutou hlavinkou, takže jsem pokračovala. „A když na tu pacičku dupneš, tak se otevře koš nahoře a ty tam něco hodíš. A když někomu šlápneš na nohu, tak zase otevře pusu, aby zakřičel, chápeš?“

Znovu se rozhihňala, tudíž jsem usoudila, že jí konečně došla pointa, a otočila jsem se zase dopředu.

„Pořád to nechápu,“ ozvalo se po chvíli se zadních sedaček.

„To je fuk,“ mávla jsem rukou. „Ale je to dobrej vtip.“

„Ale já ho nechápu,“ připomněla mi, jako kdybych ten idiot byla já. „Není to dobrej vtip. Je to blbost,“ poučila mě panovačně.

Protočila jsem oči a dál to neřešila. Přestože už nás čekaly jen poslední dvě minuty jízdy, zapnula jsem si vyhřívání sedačky a na chvíli zavřela oči. Chtěla jsem relaxovat, jenom tak být a nemyslet na to, co všechno mě čeká.

„Říkala, že mi přinese čokoládku, když jí všechno řeknu,“ pronesla chlubivě a já se mžikem probrala.

„A už jsi jí všechno řekla?“ zjišťovala jsem opatrně.

„Cos jí měla říct?“ zpozorněl táta a já měla co dělat, abych mocně nerozhodila rukama, že alespoň on by se do toho míchat nemusel. Nesnášela jsem, když se mi všechno takhle komplikovalo a všichni chtěli vědět všechno, a to nejlépe hned.

„Všechno,“ zazubila se a asi jenom já jsem v tom viděla tu škodolibou radost. „Dneska mi přinese tu čokoládku.“

Evidentně se na tebe všichni domluvili.

Teď už jenom chybí, aby mi Clyde balancoval na parapetu a ukradenou motorku nechal přede dveřma. To by bylo fakt velkolepý finále.

„Ale nic, tati, vždyť ji znáš,“ pokusila jsem se ho chabě uklidnit, což by normálně fungovalo, kdyby se mezi stromy neobjevoval náš dům a u něj mužská postava. Nebyl to samozřejmě nikdo jiný než můj krásný, neupravený Clyde. Jen tak tam v dešti stál a špičkou promoklé tenisky líně zadupával ohořelý vajgl.

„Kdo to sakra je?“ zabručel otec nerudně a předklonil se nad volant, aby na rozcuchaného blonďáka v tmavé baseballové mikině lépe viděl.

Z hrudi se mi vydralo zoufalé uchechtnutí a na rtech se mi samovolně vytvořil zaškrcený, nechápavý úsměv nad tím, jak je možné, že se mi to všechno tak krásně sere.

Do prdele, do prdele…

Zdá se mi to, nebo jsi to skoro zazpívala?

Ne, nezdá. Už dlouho se nám nic takhle nádherně nevymklo.

„Jé, to je ten pán!“ vypískla sestra a kopla mi do sedačky. „Jé, to je on, to je on,“ opakovala nadšeně jako nějaký popěvek smrti.

„Ty ho znáš?“ Dynamit mě zrentgenoval a otcovsky svraštil obočí. Trošku mi připomínal buldoka, s těmi vějíři kolem očí, zmuchlanými tvářemi stářím a nekompromisními vráskami kolem pusy.

Ach, ta jeho posedlost zbraněmi.