Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Dolly Alderton

Jsi tam?

Z anglického originálu Ghosts
vydaného nakladatelstvím Penguin roku 2020
přeložil Petr Kotouš

Jazyková redakce Marie Hajdová
Obálka, sazba, grafické zpracování Ondřej Mikulecký
Korektury Igor Pejchal
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8425. publikaci.
První vydání, Praha 2022
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

Copyright © 2020 by Dolly Alderton
All rights reserved.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Translation © Petr Kotouš, 2022
Cover Illustration © Piyapong89 / Shutterstock.com

ISBN 978-80-271-4775-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-4774-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-3473-1 (print)

Úvod

V den, kdy jsem se narodila, čili 3. srpna 1986, vedla hitparádu skladba The Edge of Heaven od Wham!. Co moje paměť sahá, každoročně jsme pak ten stejný den zahajovali ráno tak, že jsme tuhle věc pustili na plné pecky. Všechny svoje dětské narozeniny si vybavuji skrz přidrzlé „yeah, yeah, yeah!“ George Michaela v úvodních taktech – ještě v pyžamu skáču k mámě a tátovi do postele, k snídani máme tousty s barevným sypáním. Proto je moje prostřední jméno George – Nina George Deanová. Během dospívání jsem z něho byla na prášky, jako by mi plochá hruď a hranatá brada nedodávaly už tak dost mužské vzezření, aby se ještě muselo podpořit jménem stárnoucí popové hvězdy. Avšak jako veškeré výstřelky a těžkosti dětství nakonec i tato moje zvláštnost přidala mému dospělému já na poutavé výstřednosti. Podivné druhé jméno, narozeninové tousty namazané margarínem na prst tlustě, slupnuté po stovkách a tisících – to všechno spletené dohromady dalo vzniknout mé vlastní jedinečné mytologii, díky níž budu jednou hrdě poutat pozornost.

Pokořující jinakost + čas = fascinující svéráz.

Třetího srpna 2018 ráno, v den svých dvaatřicátých narozenin, jsem si tedy čistila zuby a myla obličej za tónů The Edge of Heaven linoucích se z reproduktorů v mém obývacím pokoji. Pak jsem si udělala den sama pro sebe. Podnikala jsem – a jedla – všechno, co mám nejradši. K snídani jsem si uvařila ztracená vajíčka na toustu. Mohu sebejistě prohlásit, že ve svých dvaatřiceti letech dokážu bezchybně následující tři věci: přijít včas, kamkoli je třeba, a ještě s pětiminutovou rezervou; klást lidem předem připravené otázky ve společenských situacích, kdy se s nimi nechci zaplést do rozhovoru, a zároveň vím, že veškeré mluvení obstarají oni (Řekl byste o sobě, že jste spíš introvert, nebo extrovert? Připadáte si, že se necháváte vést spíše hlavou, nebo srdcem? Už jste někdy něco podpálila?); a dokonale uvařit ztracené vejce.

Zkontrolovala jsem telefon a našla v něm rozřehtané selfie svých rodičů s přáním k narozeninám. Moje nejlepší kamarádka Katherine mi přes WhatsApp poslala video své batolecí dcery Olive, která v něm žvatlá: „Všechno nejlepší, teto Níňo.“ (Pořád ne a ne to vyslovit správně, i když se ji to snažím naučit o sto šest.) Kamarádka Meera mi poslala gif s dlouhosrstou a luxusně působící kočičkou svírající v tlapce sklenici martini s nápisem „Těším se na pařbu, ty moje oslavenkyně!!!“, což v jejím případě znamená, že padne do postele dřív, než odbije jedenáctá. Tak to u lidí s dětmi chodí, jakmile dojde na večírek – napřed utahají sami sebe samým očekáváním, machrují, i když skutek utek, dostanou trému, vypijí dvě sklenky a mažou domů.

Prošla jsem se na Hampsteadská vřesoviště a zaplavala si v jezírku Ladie’s Pond. Když jsem začínala třetí okruh, začal se z nebe snášet decentní letní deštík. Miluju koupání v dešti a klidně bych plavala ještě déle, kdyby mě z jezera nevyhnala matrónovitá plavčice s poukazem na „zdravotní a bezpečnostní důvody“. Řekla jsem jí, že mám dneska narozeniny, s nadějí, že si tak na tajňačku zajistím bonusové kolečko, jenže opáčila, že kdyby začaly lítat blesky, trefí mě to přímo na hladině a „upeče jako plátek slaniny“, což ona pak nehodlá vytahovat z vody – „a jestli máte narozky, to je celkem putna!“.

Odpoledne jsem se vrátila domů do svého nového bytu, prvního domova, který jsem si sama koupila. Byla to malá garsonka v prvním patře viktoriánského domu ve čtvrti Archway. Realitní agent onu nemovitost velkodušně popsal coby „útulný, poněkud výstřední byt, který potřebuje lehce renovovat“. Uvnitř byl položený koberec barvy a struktury granulí instantní kávy, v koupelně s osmdesátkovými broskvovými dlaždicemi stál odpojený bidet, dvě skříňky kuchyňské linky z borového dřeva měly rozbitá dvířka. Bylo mi jasné, že dokud tu budu žít, nikdy nenašetřím na všechny nutné opravy, ale i tak jsem se každé ráno při pohledu na kroucenou dekorativní texturu stropu probouzela šťastná. V životě by mě nenapadlo, že někdy budu mít vlastní byt v Londýně – pouhým zhmotněním tohoto druhdy nesplnitelného snu se z mé garsonky stalo nejúžasnější místo, kam jsem kdy vkročila.

Měla jsem dva sousedy: postarší vdovu jménem Alma z patra nade mnou, která mě kdykoli dovedla potěšit krátkým rozhovorem na chodbě o nejvhodnějším způsobu pěstování rajčat na parapetu a velkorysými dodávkami přebytečných domácích skopových karbanátků, a záhadného muže z přízemí, kterého jsem dosud nepotkala, ačkoliv jsem se přistěhovala už před měsícem a několikrát jsem se pokoušela zajít se představit. Ťukala jsem na dveře, ale nikdo neotevřel. Alma říkala, že nemluví ani s ní, ale že se jí prý jednou podařilo zavést rozhovor s jeho spolubydlící na téma elektroměru. Vždycky jsem ho jen slýchala – z práce chodil v šest odpoledne a pak v jeho bytě panovalo úplné ticho až do půlnoci, kdy si uvařil večeři a pustil televizi.

Peníze na byt jsem si naškudlila z úspor, honorářů za svou první knihu Chuť a ze zálohy na druhou kuchařku s názvem Mrňavá kuchyně. Chuť je kuchařka inspirovaná vařením mých rodičů, kamarádek, mého dosud jediného dlouhodobého přítele, zážitky z cest a mými oblíbenými šéfkuchaři. Recepty jsou proložené krátkými texty z mého života. Nad vším se klene koncept, kdy při objevování svých kulinárních chutí objevuji šířeji pojatá životní témata – co mám ráda a co mi dělá dobře. Vznikl tak příběh o tom, jak jsem dokázala vyvážit večerní a víkendové směny v nočním baru se svou denní prací středoškolské učitelky angličtiny a jak se mi podařilo našetřit dost peněz, abych se vším sekla a naplno se vrhla na dráhu autorky kuchařek. Zmiňuji se tam taky o svém vztahu a nadmíru přátelském rozchodu s mým prvním a jediným přítelem Joem, kterému nijak nevadilo – naopak –, že o nás hodlám psát. Kniha zaznamenala překvapivý úspěch, na jehož základě jsem získala nabídku psát sloupek do přílohy jedněch novin a taky několik úmorných, avšak po finanční stránce výhodných partnerských smluv s potravinářskými značkami, a k tomu smlouvu na další dvě kuchařky.

Mrňavá kuchyně, kterou jsem právě dopsala, se týká věcí, které jsem se naučila při vaření a pořádání večírků v pronajatém jednopokojovém podkrovním bytě bez spíže, s troubou velkou jako u hrací kuchyňky pro děti a jednoplotýnkovým vařičem. Šlo o můj první single domov potom, co jsme se s Joem rozešli. Ze všeho nejradši jsem se s lidmi bavila o své třetí knize, zatím bezejmenném projektu o sezónním vaření a stravování, dosud ve fázi námětu. Po mnoha a mnoha letech psaní už dnes vím, že nejlepší verze díla je ta, kterou nosíte v hlavě, a proto je dokonalá.

Pustila jsem sprchu a svůj vymazlený playlist na iTunes, který jsem ve dvaceti nazvala „Hudba před mejdanem“ a který jsem před pár lety přejmenovala na „Zlaté časy“, jako mezník oddělující nespoutanou nevázanost od uváženého vědomého potěšení. Playlist jsem si sestavila v prváku na vysoké pro poslech ve chvílích, kdy jsem se chystala vyrazit na party, a mám jej spojený – a pokaždé vyhulený úplně naplno – s neměnnými vytrvalými rituály přeměny v ženu, jež dodržuji celých patnáct let: umýt si vlasy, vyfénovat je se skloněnou hlavou ve snaze zvýšit jejich objem o deset procent, vytrhat horní ret, dvě vrstvy řasenky, nalít si druhý drink, dvakrát stříknout do vzduchu parfém a projít skrz. Jakmile se rozezněla předposlední věc (Nuthing but a G Thang), vždycky už venku čekal taxík, zatímco já si ještě rozdírala nohy žiletkou na jedno použití nad umyvadlem, protože jsem si je zase zapomněla oholit ve sprše.

Vlasy jsem opět nosila přirozeně tmavě hnědé a zastřižené po ramena. Nedávno jsem si pořídila ofinu, která zakrývá vrásky na čele, sice sotva znatelné jako rýhy na zkrabaceném papírovém kapesníčku, ale pro mě viditelné dost na to, abych si s nimi chtěla nedělat starosti. Ztracený čas jsem pak naštěstí nahnala při líčení. Moje tvář není na mejkap moc stavěná, za což jsem jí byla vděčná, protože šlechtění vizáže už mi i tak zabíralo příliš času a spolu s naprostým nezájmem o sport a veškeré ruční práce pro mě bylo zdrojem feministického pocitu viny. V okamžicích životní sklíčenosti jsem se pouštěla do výpočtů, kolik minut svého zbývajícího času na této planetě strávím odstraňováním chloupků na horním rtu, pokud bych se dožila pětaosmdesáti let, a kolik cizích jazyků bych se za tu dobu bývala mohla naučit.

Na svoje narozeninové pařby jsem si oblékala černé šaty ke krku s hluboko vykrojenými zády. Podprsenku jsem nenosila, abych tak dala najevo, že žádnou nepotřebuji, což je malicherná útěcha lidí s malými ňadry. Mně už to ale nevadilo – ke tvarům svého těla jsem si vypěstovala v zásadě netečnost. Nosím nudnou velikost 11, měřím průměrných 162 centimetrů a jsem ráda, že se do módy zase vrátily velké zadky. S pýchou jsem zaznamenala, že na libovolné porno online platformě dnes okupujeme dvě a více kategorií.

Letos jsem na narozeninovou oslavu nepozvala celou řadu lidí. Především svého bývalého přítele. Měla bych tam Joea ráda, ale pozvat jeho by znamenalo pozvat taky jeho holku Lucy. Lucy byla sice neškodná, i když nosila kabelku ve tvaru dámské lodičky na podpatku, ale měla pocit, jako by mezi námi zůstaly nějaké věci nevyřčené. Jednou se opila po třech sklenkách jisté značky růžového vína („Je tohle starorůžová?“ ptala se utahaného barmana stejně jako toho dne 134 jiných návštěvnic před ní) a chtěla, aby zaznělo všechno, co zaznít musí. Zeptala se mě, jestli mi nějak vadí nebo jestli mezi námi vnímám nějaký zádrhel. Řekla mi, jak moc jsem pro Joea znamenala a že jsem podle něho výjimečná žena. Setkaly jsme se spolu snad pětkrát, a ačkoliv už s Joem chodili přes rok, pořád měla pocit, že spolu během společenských akcí musíme cosi probírat v ústraní. Lámala jsem si hlavu, co ji k tomu nutí, a došla jsem k blahosklonnému názoru, že se Lucy prostě až příliš dívá na televizní reality show. Očividně získala dojem, že party nedospěje k vrcholu, dokud se dvě ženy v šatech s volánem nedrží někde v koutě za ruce a jedna neříká té druhé: „Když ses vyspala s Ryanem, přestala jsem tě mít ráda jako kamarádku, ale vždycky tě budu milovat jako svoji sestru.“

Do hospody dorazilo nějakých dvacet hostů, většinou kamarádů z vysoké, pár lidí ze školy, bývalí kolegové a hrstka lidí, se kterými spolupracuji dnes. Byli mezi nimi přátelé, s nimiž se vídám přesně dvakrát ročně – jednou na moje a jednou na jejich narozeniny –, a panovala mezi námi čerstvě ustanovená nevyřčená dohoda, že sice nechceme naše přátelství úplně uložit k ledu, ale ani nemáme zájem investovat do něj víc času, než kolik spolykají naše trachtace jednou za půl roku. Tahle tichá dohoda mi připadá smutná i skvělá zároveň.

Pravidla společenského chování vyžadují pozvat taky partnery a manžele. Většinou šlo o dobrosrdečné chlapíky, o jejichž mistrném umění konverzace jsem si už dávno přestala dělat iluze, neboť mi došlo, že budou celý večer na lavici srkat pivo a nevypadne z nich nic jiného než „všechno nejlepší“ pokaždé, když kolem mě projdou cestou na hajzlík, dokud na ně nepadne únava a nezačnou svoje partnerky otravovat, že už chtějí jít domů. Nevěřícně jsem pozorovala, jaké muže si moje kamarádky rozhodly vpustit do života, především jak potom mezi sebou vycházejí. Když jsem byla s Joem, přítelkyně a manželky všech jeho kamarádů se na každé společenské akci na sebe bleskově sesypaly. Mluvily jsme, poslouchaly, poznávaly se, naše pouto se prohlubovalo při každém náhodném setkání. Během let jsem dospěla k poznání, že jakmile se v podobné situaci ocitne smečka samčích poloviček, chová se úplně opačně. Znovu a znovu jsem pozorovala, že většina mužů považuje konverzaci za kvalitní tehdy, mohou-li se podělit o skutečnosti či informace, jež ostatní dosud neznají, utrousit zajímavou anekdotu nebo dát někomu tip či radu ohledně jeho nastávajícího projektu, zkrátka zanechat na těle debaty vlastní stopu, podobně jako stříkanec moči na kmeni stromu. Jestliže se toho během večera dozvěděli víc, než kolik dali sami do placu, odcházeli nespokojení; jako kdyby se večírek nevydařil nebo jako by sami nepodali dobrý výkon.

Ze všeho nejraději měli okamžiky přiblblé sounáležitosti. Stávalo se to na každé oslavě narozenin mých kamarádů – hledání průsečíků myšlenek nebo zážitků, díky nimž pocítili bezprostřední propojení se svým společníkem, aniž by museli vyvíjet úsilí skutečně ho poznat či se o něm cokoliv dozvědět. No jo, můj brácha taky chodil na vejšku v Leedsu. Kde jsi tam bydlel? TO SI DĚLÁŠ PRDEL! Znáš Silverdale Road, jak vede od Co-opu? Jasně, doleva od Co-opu. Přesně ta. Tak holka kamaráda mýho bráchy tam představ si má barák! Ty vole, svět je fakt malej. Byl jsi někdy v tý hospodě na rohu? King’s Arms? Ne? Tak až tam budeš, tak tam zajdi, to fakt stojí za to, to tě vystřelí z bot!

Obzvláště ráda jsem měla jednoho z nich – Gethina, dlouholetého partnera mé kamarádky z vysoké Dan. My tři jsme si byli hodně blízcí, zažila jsem s nimi několik nejdivočejších nocí a nejfantastičtějších dovolených svého života. V poslední době jsem z nich byla poněkud rozčarovaná. Doufala jsem, že se na Danino a Gethinovo opovrhování tradicemi můžu spolehnout, ale najednou se začali chovat jako největší páprdové ze všech. K mému zklamání se rozhodli svůj vztah „utěsnit“. Jejich nevázané sexuální výstřelky si o barvité historky přímo říkaly a brala jsem je jako jediný příklad úspěšného nemonogamního vztahu, s nímž jsem se osobně setkala. Vytvořili si nepochopitelně složitý rozvrh abstinence, který jim umožňoval pít jeden víkend, ale ne druhý, a už vůbec ne pití během týdne. Přestali chodit večer ven, protože neustále na něco šetřili. Začali podnikat kroky k adopci dítěte. Koupili si dva plus jedna v Bromley.

Dan a Gethin se zdrželi na dvě limonády, pověděli mi o hrůzách, které jim provádí sousedovic přerostlý strom, když jim cpe větve do jejich zahrady, a ještě před osmou se rozloučili, aby „to stihli do Bromley“, jako kdyby je čekalo tažení do Mordoru.

Dostala jsem od lidí spoustu osobně laděných dárků, jimiž mi dali najevo, že všichni jasně a zřetelně chápou, co jsem zač a jaký vkus prokazuji svými životními kroky a rozhodnutími. Bylo mezi nimi staré vydání básní Philipa Larkina, značka uzené pálivé omáčky, kterou zbožňuji a která se dá koupit jenom v Americe, a květináč s penízkovkou míněnou jednak jako dekorace, jednak jako talisman pro úspěch mé nové knihy. Jedinou zvrhlostí byl dar od mé bývalé šéfové ze školy, kde jsem před tím pracovala, která mi koupila zarámovanou reprodukci obrázku ve stylu padesátých let, na němž žena myje nádobí a kolem obíhá nápis: „Kdyby Bůh chtěl, abych dělala domácí práce, stvořil by diamanty ve dřezu!“ Nebylo to poprvé, co mi někdo věnoval cosi podobného ražení. Soudím, že můj dlouhodobý single stav spojený s náklonností k vodce a martini vede lidi k přesvědčení o mé oblibě takových fousatých kýčovitých řečiček, které si utahují z opilých, zoufalých, bezdětných, čokoholických a marnotratných žen. Poděkovala jsem jí.

Mí přátelé Eddie a Meera mi nabídli lajnu kokainu. Měli oči navrch hlavy z toho, že jsou spolu venku poprvé po osmnácti měsících, což je doba vymezující Meeřino těhotenství, porod a odstavení dítěte, a to znamená, že se teď konečně může sjet, čím se jí zamane, aniž by to předala dítěti. Eddiemu a Meeře se v pohledu leskla dravost, kterou jsem vídala u novopečených rodičů, kteří si konečně vyrazili ven. Zdvořile jsem odmítla. Ne že by mi vadilo, že to s sebou na moji oslavu přinesli, ale dobře si pamatuji, jak sjetá Meera ráda hovoří o nutnosti zavedení otcovské dovolené, především jak s oblibou používá frázi „implicitní patriarchální konstrukty rodičovství“. Eddie neustále přešlapoval z nohy na nohu – ne a ne se uvelebit – a oba nepřestávali probírat festival v Glastonbury, jako by ho snad sami založili.

Moje jediná single kamarádka Lola si mě odvedla stranou a celá nervózní mi sdělila, že si mezi všemi těmi zadanými lidmi připadá osamělá a jako by se na ni dívali skrz prsty. Na rtech měla rudou rtěnku a ve vlasech divoký účes s polovinou pramenů nakulmovaných vzhůru a polovinou volně splývajících přes ramena, ne nepodobný paruce soudního obhájce. Takové kreace si na hlavě dělávala buď v příšerné kocovině, nebo když potřebovala překonat záchvat pocitu méněcennosti. Přiznala se mi, že má za sebou těžkou noc – v sedm hodin vyrazila na rande do hospody na náplavce, které pokračovalo večeří, návštěvou baru, pak dalšího baru a skončilo ve tři ráno u ní doma. Očividně v noci nezamhouřila oko. Má jediná single kamarádka Lola se živila pořádáním eventů, ale já bych ji spíš popsala jako nezávislou profesionální účastnici schůzek naslepo. Už deset let byla single a zoufale hledala vztah. Byla moje nejbližší kamarádka od vysoké a nikdo z naší dost početné skupiny přátel a známých nedokázal přijít na důvod, proč to nikdy nedotáhla dál než k pár rande a pak šlus. Lola byla okouzlující, vtipná, pohledná, a navíc se jí podařilo rozbít genetický bank nejen vlastnictvím obřích ňader, ale navíc obřích ňader, která nepotřebují podprdu. Řekla, že je ze včerejšího rande celá rozhozená. Zavtipkovala jsem, že její účes odráží stav její mysli. Odvětila, že půjde na metro a domů. Kontrovala jsem tím, že se za chvíli zastaví Eddieho mladší bratr, který je single, je mu šestadvacet a studuje na veterináře. Řekla, že si teda dá na cestu ještě jedno prosecco.

Katherine, moje nejstarší kamarádka, kterou znám od prvního dne na střední škole, se mě zeptala, co bych si v nadcházejícím roce přála. Svěřila jsem se jí, že si připadám zralá na to někoho potkat. Přijala to s nespoutaným veselím – myslím, že mé rozhodnutí poohlédnout se po novém vztahu chápala jako jakési schválení její volby vdát se a mít dítě. U lidí, kteří překročili třicítku, jsem spatřovala jisté podobnosti: každé vaše osobní rozhodnutí považují za bezprostřední soud jejich života. Pokud vy volíte labouristy a oni liberální demokraty, domnívají se, že labouristy volíte, jen abyste jim ukázali nesprávnost jejich politického názoru. Pokud se oni odstěhovali na předměstí a vy ne, myslí si, že jedině proto, abyste dali najevo, jak je váš život víc nóbl než jejich. Katherine přeběhla ke konceptu dlouhodobé monogamie někdy kolem pětadvaceti, když potkala svého manžela Marka, a od té doby chce, aby každý následoval jejího příkladu.

Já sama jsem byla netečná a single – nechodila jsem ani na rande – celé dva roky, od konce našeho vztahu s Joem (byli jsme spolu sedm let, z toho čtyři roky žili v jednom bytě, naše životy a přátelské okruhy se zcela propojily, začala jsem si všímat, že pronáší slova jako „do fachy“ namísto „do práce“ nebo „moje stará“ místo „přítelkyně“). Když jsme se rozešli, pokusila jsem se dohnat veškerý sex, o který jsem přišla, během šestiměsíčního promiskuitního třeštění. Tím „promiskuitním třeštěním“ mám ovšem na mysli pohlavní styk celkem se třemi muži, načež z každého jsem se pokusila učinit svého nového partnera. Poté, co jsem sama sebe diagnostikovala coby spoluzávislou osobnost, jsem se krátce před svými třicátými narozeninami rozhodla přestat chodit na rande a ověřit si, co to vlastně přesně znamená být single. Od té doby jsem skutečně žila sama za sebe, cestovala sama za sebe, učinila přerod z učitelky a občasné autorky v publikovanou spisovatelku na plný úvazek a v zásadě si odvykala od veškerých návyků vstřebaných během téměř desetileté pohodové, bezstarostné monogamie. Nedávno jsem si ale začala připadat připravená začít znovu randit.

Poslední objednávky přijímali v jedenáct večer. Katherine odešla krátce předtím, protože byla zase těhotná. Sice mi to neřekla, ale poznala jsem to podle toho, jak jedla nakládanou zeleninu – napřed všem vyjedla z jejich burgerů okurky a pak si objednala talíř nakládaček. Během těhotenství s Olive byla závislá na výrazných pikantních potravinách. Jednou jsem se jí zeptala, zda se při výběru jména dítěte inspirovala svou žádostivostí po umami. Ta otázka se jí nelíbila. Za posledních pár let jsem nasbírala spoustu informací o ledasčem, co těhotné ženy a novopečené matky nerady slyší, a jednou z těch věcí je jakékoli zpochybňování výběru jména jejich dítěte. Jedna kamarádka se se mnou přestala bavit, když jsem jí prozradila – a přitom jsem to myslela dobře! –, že francouzsky je „Beaux“ vlastně množné číslo, takže by se její syn měl psát spíš Beau. Jenže už to měli zapsané v matrice. Další kamarádka se mohla vzteknout, když jsem se jí zeptala, zda jméno jejího syna Leonardo odkazuje k da Vincimu, DiCapriovi nebo jde prostě o vznešenější želvu nindžu. Obzvláště se jim nelíbilo, pokud vám nastávající matka prozradila jméno dítěte jako tajemství, člověk to pak někde propálil a k ní se to vrátilo odjinud.

Nejhorší ze všech trapasů – podobného druhu jako ptát se někoho na věk, říhat na veřejnosti nebo jíst nožem – ale nastane tehdy, když poznáte, že je dotyčná těhotná, a zeptáte se, jestli to tak je. Když vám to řekne, nesmíte zase říct, že jste to přece dávno věděla – tohle nesnášejí. Zbožňují drámo, které provází velké odhalení. Zcela upřímně tomu rozumím a nejspíš bych to měla stejně. Člověk musí emoce odněkud brát, když si devět měsíců nemůže dát drink. Proto jsem taky akorát pokývala hlavou a neřekla ani slovo, jakmile se Katherine zvedla s vymyšleným důvodem, že musí druhý den brzy ráno „s autem do servisu“.

Už zhruba kolem desáté večer se začalo šuškat o odchodu do jednoho nonstop klubu v King’s Cross, což přiživoval hlavně nově příchozí adept veteriny, kterého odchytla Lola a nakrucovala se kolem něho, ale když udeřilo čtvrt na dvanáct, nikdo nakonec nevyrazil. Eddie a Meera se museli vrátit domů vysvobodit hlídačku a já se při pohledu na jejich rytmicky se pohybující sanice otřásla hrůzou při pomyšlení na nervózní bezesnou noc, která je čeká. Lola s veterinářem se vydali hledat „nějaký vinný bar“, tedy jakýkoli poloosvětlený podnik, kde si budou moct vykládat opilecké nesmysly, než někdo z nich udělá první krok a začnou se cicmat na čalouněné lavici. Nic z toho mi nevadilo, protože už jsem se cítila zralá do postele. Objala jsem zbývající hosty na rozloučenou a všem jsem řekla s lehce se pletoucím jazykem, že je moc miluju.

Doma jsem si potom poslechla půlku epizody svého zrovna oblíbeného podcastu odlehčeně pojednávajícího o vražedkyních v dějinách lidstva, odlíčila se, vyčistila si zuby a projela je dentální nití. Svůj nový výtisk básní Philipa Larkina jsem zastrčila do knihovny a květináč s penízkovkou postavila na krbovou římsu. Cítila jsem se nezvykle a dokonale spokojená. Tehdy v srpnové noci v prvních hodinách druhého dne mého třiatřicátého roku života mi přišlo, že se veškeré nahodilé součásti mého života už dávno sestavily tak, aby do sebe zapadly právě v tomto okamžiku.

Lehla jsem si do postele a poprvé v životě si stáhla do telefonu seznamovací aplikaci. Lola, veteránka online randění, mi řekla, že největší výběr vhodných mužů a nejlepší úspěšnost při propojování v dlouhodobé vztahy vykazuje aplikace Linx se siluetou kočky na lovu v logu.

Vyplnila jsem kolonky s informacemi o sobě. Nina Deanová, 32, autorka kuchařek. Bydliště: Archway, Londýn. Hledá: lásku a dokonalé pain au raisin. Nahrála jsem pár fotek a usnula.

Mé dvaatřicáté narozeniny byly ty nejprostší, jaké jsem kdy zažila. Což byl rozkošný způsob, jak zahájit nejpodivnější rok svého života.

Část první

„Za lásku může naše obrazotvornost, nikoliv druhý člověk.“

Marcel Proust

1

Rozhodnutí bydlet na předměstí severního Londýna pro mé rodiče nepředstavovalo nic víc než pragmatický počin. Když mi bylo deset a ptala jsem se, proč se rozhodli přesunout z východního Londýna na periferii, jejich odpověď v sobě vždycky obsahovala něco praktického: bylo tam o něco bezpečněji, člověk za své peníze získal trochu větší prostor, bylo to blízko do města a zároveň netrvalo věčnost dostat se na dálnici, do školy to bylo kousek. O předměstí Pinner coby místa k životu mluvili, jako kdyby tenkrát hledali hotel poblíž letiště kvůli rannímu letu – hlavně aby ležel příhodně daleko, nikdo do ničeho nestrkal nos, žádný povyk, nic zvláštního, ale poslouží to svému účelu. Rodičům jejich bydliště nepřinášelo jediné potěšení, jediný důvod k radosti – ani krajina, ani historie městečka, ani zdejší parky, architektura, zdejší společenství, ani kultura. Bydleli na předměstí, protože odtud bylo všude blízko. Svůj domov a tím pádem i celý život si vystavěli na užitku.

Když jsme ještě byli s Joem spolu, často používal můj severní původ coby argument proti mně. Jako by tím dokládal, že je skutečnější; stojí víc nohama na zemi, proto bude mít nejspíš pravdu on. Tahle věc mě na něm štvala nejvíc – to jeho laxní odvíjení vlastní integrity od Yorkshiru, aby za něj všechnu dřinu obstaraly romantické obrazy horníků a vřesovišť. V počátcích našeho vztahu jsem mívala pocit, jako bychom vyrostli každý v jiné galaxii, protože jeho matka pracovala jako kadeřnice v Sheffieldu, zatímco moje byla recepční v Harrow. Jakmile mě poprvé vzal domů ke svým rodičům – bydleli v obyčejném třípokojovém domku na předměstí Sheffieldu –, poznala jsem, jak mě tahal za nos. Nevědět, že jsme v Yorkshiru, přísahala bych, že právě projíždíme mezerou vystlanou hrubými omítkami a okny do ulice mezi koncem Londýna a začátkem Hertfordshiru, kde jsem strávila dospívání já. Joeova slepá ulička byla úplně stejná jako moje, tytéž domy, lednice plná týchž jogurtů z obchůdku na rohu a česnekové bagety k dopečení v troubě. Měl úplně stejné kolo jako já, stejně jako já strávil své mládí potulováním se ulicemi kolem stejných domů s červenou střechou. Tak jako mě ho na narozeniny brali do Pizza Express. Tajemství se provalilo. „Joe, odteď už žádný vyvolávání dojmu, že jsme oba vyrůstali úplně jinak,“ řekla jsem mu pak ve vlaku cestou domů. „Žádný předstírání, že jsi vypadnul z písničky od Jarvise Cockera o lásce k děvě v kytlici. Do takový písně nepatříš o nic víc než já do čehokoli od Chase a Davea. Oba jsme vyrůstali na úplně stejným předměstí.“

V posledních letech jsem zaznamenala, že se mi stýská po důvěrnosti domova. Po známých hlavních třídách, kde najdete na každém rohu zubaře, kadeřníky a knihkupce a ani jednu kavárnu, která by nebyla součástí nějakého řetězce. Po dlouhé štrece od nádraží do domu našich. Po ženských s identickými mikády, plešatících mužích, adolescentech v mikinách s kapucí. Po nepřítomnosti individuality; po mírumilovném přitakání všednosti. Mladá dospělost se rychle přechýlila v normální dospělost se svým každodenním potvrzováním, co jsem zač, koho jsem volila, kdo je můj poskytovatel připojení, a vracet se na odpoledne na jeviště svého mladistvého života mi připadalo jako vyrážet na kratičké prázdniny nazpět časem. Jakmile jsem se ocitla v Pinneru, mohlo mi být zase sedmnáct, i když jen na den. Mohla jsem předstírat, že je můj svět krátkozraký, že má rozhodnutí nemají následky a možnosti, které přede mnou leží, jsou bezbřehé a otevřené dokořán.

Máma otevřela dveře stejně, jako otevírala dveře každému – aby mu dala na první pohled poznat, že žije v jednom kole. Když je otevřela mně, vrhla na mě omluvný úsměv, přenosné sluchátko pevné linky přitisknuté uchem k rameni. „Promiň,“ němě naznačila rty a obrátila oči v sloup. Byla oblečená do černého žerzejového cosi ne dost sebevědomého na kalhoty, ne dost přiléhavého na legíny a ne dost plandavého na pyžamo. Nahoře měla šedé triko z různobarevné příze s výstřihem do U a doplněné svou základní sadou šperků: tlustým zlatým náramkem, jedním zlatým přívěskem, peckovými náušnicemi s perlami, zlatým hadím řetízkem na krku a zlatým snubním prstýnkem. Napadlo mě, že se právě vrátila nebo zrovna vyrážela na nějaké cvičení – moje matka propadla fyzické aktivitě, jakmile překročila padesátku, nepřišlo mi však, že to mělo na její tělo byť nepatrný vliv. Její tělo se vyznačovalo po-přechodovou oplácaností, pod bradou visel váček kůže, trochu bříško, kůže povislá přes okraj podprsenky prosvítající skrz triko. A byla nádherná. Nádherná apatickým způsobem, který sice nikoho nevzruší, ale jeho povědomost vás přitahuje jako hořící krb, kytice růžových růží nebo zlatý kokršpaněl. Mikádo barvy tmavého espressa, byť protkané šedivými proužky, bylo pořád svůdně husté a v záři stropního svítidla z IKEA se blýskalo zlatavými odlesky. Po své matce jsem co do podoby nezdědila v podstatě nic.

„Jo, jasně,“ sdělila do sluchátka a postrkovala mě chodbou dovnitř. „Bezva, tak příští tejden zajdeme na kafčo. Dej vědět, jak budeš moct. Vezmu ti tu sadu na taroty pro samouky, jak jsem ti říkala. Ne, kdepak, klidně si ji nech. Je z teleshoppingu, to nevadí. Určitě, určitě. Zavoláme si, měj se, zatím!“ Zavěsila a objala mě, pak si mě odstrčila na délku paže a zabodla zrak do mé ofiny. „Tohle je novinka,“ řekla a zvědavě si ji prohlížela, jako by to byla nápověda do křížovky.

„Jo,“ odvětila jsem, položila kabelku a zula se (tady se každý musí při příchodu zout, je to pravidlo striktnější než v Modré mešitě). „Nechala jsem se ostříhat před narozeninami. Říkala jsem si, že to pomůže schovat moje dvaatřicetileté vrásky na mém dvaatřicetiletém čele.“

„Neblázni,“ řekla a váhavě se jí probrala prsty. „Kvůli tomu si nemusíš na hlavě vyrábět žádnej mop. Stačí vědět, co a jak.“

Usmála jsem se, nijak kysele, nijak pobaveně. Už jsem si zvykla na máminu věčnou nespokojenost s tím, jak neholčičí její dcera je. Tak ráda by měla takovou, s níž by mohla vyrážet před prázdninami nakupovat šaty a pomlouvat značky podkladu pro mejkap. Když nám bylo s Katherine nějakých šestnáct a ona se ocitla u nás, máma jí vždycky nanosila veškeré své staré šperky a kabelky a pak se jimi spolu probíraly jako dvě staré známé, co se potkaly u příslušného regálu v obchoďáku. Do Loly se zamilovala hned při prvním setkání čistě jenom proto, že obě pociťovaly stejnou vášeň vůči stejnému typu pleťového rozjasňovače.

„Kde je táta?“ zeptala jsem se.

„Čte si,“ řekla.

Pohlédla jsem francouzskými dveřmi do obývacího pokoje a v lahvově zeleném křesle s područkami spatřila profil svého otce. Nohy měl opřené o podnožku a na stolku vedle sebe položený obrovský hrnek s čajem. Z obličeje mu trčela výrazná brada a dlouhý nos – brada a nos, které jsme měli společné –, které jako kdyby se dohodly, že protnou cílovou pásku závodu ve stejný okamžik.

Mezi mámou a tátou byl sedmnáctiletý věkový rozdíl. Poznali se, když táta pracoval jako zástupce ředitele státní školy v chudší části města, kam mámu poslali z pracovní agentury na místo sekretářky. Jí bylo dvacet čtyři, jemu čtyřicet jedna. Rozdíl v jejich charakterech byl stejně široký jako v jejich věku. Táta byl citlivý, jemný, zvídavý, sebepozorující a intelektuálský, na světě neexistovalo snad nic, o co by se nezajímal. Máma byla praktická, podnikavá, logistická, přímočará a autoritativní. Na světě neexistovalo snad nic, do čeho by se nezapojila.

Na okamžik jsem se zarazila a pozorovala ho zpoza prosklených dveří. Odsud to byl prostě můj táta, stejný jako vždycky, jak si čte Observer, připravený kdykoliv mě poučit o tom, jak se v Číně zachází s odpadky, o deseti věcech, které nejspíš nevím o Wallis Simpsonové, nebo o kritické situaci ohroženého sokola. Můj táta, který mě dokáže rozeznat během pikosekundy – nemyslím moji tvář, ale všechno, co mě tvoří; jméno mého fiktivního dětského kamaráda, téma mé diplomky, oblíbenou postavu z mé oblíbené knížky a názvy ulic ve všech městech, kde jsem kdy žila. Když jsem se na něho ale dívala teď, většinou jsem pořád viděla svého tátu, ale chvílemi jsem v jeho očích spatřila něco, co mě znervóznělo – občas působil, jako by se všechno, čemu rozumí, roztrhalo na kousíčky a on se to teď pokoušel skládat ve smysluplnou koláž.

Táta před dvěma lety prodělal mrtvici. Po jeho zotavení nám pár měsíců trvalo, než jsme pochopili, že není zcela vyléčen. Můj otec, vždycky tak bystrý a racionální, se celý zpomalil. Zapomínal jména členů rodiny a blízkých přátel. Jeho klidná sebejistota a schopnost rychlého úsudku upadly. Pravidelně vycházel ven z domu a ztrácel se. Často si nevzpomněl, jak se jmenuje ulice, kde bydlí. Napřed jsme nad tím s mámou mávly rukou jako nad příznakem stárnoucího mozku, neschopné připustit možnost, že by mohlo jít o něco vážnějšího. Pak jednoho dne mámě zavolal někdo úplně cizí, že náš táta už asi dvacet minut jezdí po jednom rušném kruhovém objezdu pořád dokola. Nakonec se komusi podařilo přimět ho zastavit – táta nevěděl, kudy má vyjet. Zašli jsme k praktickému lékaři, prošel různými fyzickými testy, vyšetřením kognitivních funkcí a magnetickou rezonancí. Potvrdili nám variantu, které jsme se tolik děsili.

„Ahoj tati!“ řekla jsem a zamířila k němu. Vzhlédl od novin.

„Ahoj!“ zvolal.

„Nevstávej.“ Naklonila jsem se k němu a objala ho. „Dozvěděl ses něco zajímavého?“

„Natočili novou adaptaci Anny Elliotové,“ řekl a ukázal mi stránku s recenzí.

„Aha,“ kývla jsem. „Austenová pro přemýšlivé.“

„Přesně.“

„Půjdu pomoct mámě s obědem.“

„Utíkej, lásko.“ Znovu otevřel noviny a uvelebil se v křesle způsobem, který jsem tak důvěrně znala.

Vešla jsem do kuchyně. Máma krájela růžičky brokolice, které se vrstvily na hromadu vedle pokrájených kiwi. Z reproduktoru nějaká žena nahlas a pomalu hovořila o tom, jak se podřizuje mužské pohlavní touze.

„Co to je?“ zeptala jsem se.

„Audiokniha Soulože od Andrey Dworkinové.“

„Co… Co že to je?“ Ztlumila jsem hlasitost o několik čárek.

„Andrea Dworkinová. Slavná feministka. Určitě bys ji poznala, kdybys ji viděla. Taková veliká ženská, nemá moc smysl pro humor. Ale je hodně chytrá, ona totiž…“

„Já vím, kdo je Andrea Dworkinová. Ptám se, proč posloucháš zrovna její audioknihu.“

„To mám na Četbu mezi vínem.“

„To je ten tvůj čtenářský kroužek, co jsi mi o něm říkala?“

Rozhořčeně odfrkla a vytáhla z lednice okurku. „Není to žádný čtenářský kroužek, Nino, ale literární salon.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Takže…“ našpulila rty, ale ani tím nedokázala zakrýt potěšení z toho, že znovu někomu vysvětluje rozdíl mezi čtenářským kroužkem a literárním salonem. „Já a pár dalších holek jsme se rozhodly jednou za dva měsíce se setkat a povídat si ani ne tak o knihách jako takových, ale spíš o různých věcech obecně. Každý salon má nějaké téma a během večera se různě diskutuje, čtou se básně, lidé se spolu baví o osobních zkušenostech.“

„Jaké téma bude mít příští salon?“

„Téma zní: ,Je každý heterosexuální styk znásilnění?‘“

„Fajn. A kdo tam bude?“

„Annie, Cathy, Sarah z našeho běžeckého klubu, Gloria, Gloriin bratranec Martin, to je gay, Margaret, která se mnou dobrovolničí v charitě. Každý přinese něco na zub. Já budu dělat špízy s halloumi.“ Máma přenesla krájecí prkénko k mixéru a přesypala do něj směs ovoce a zeleniny.

„A co ten náhlý zájem o feminismus?“

Praštila do knoflíku spínání přístroje a spustila disharmonický rachot, v němž se kostičky drtily na světle zelený šlem.

„Sotva bych to nazvala náhlým zájmem,“ překřikla elektronický rámus. Vypnula mixér a nalila vláknitou tekutinu do vysoké sklenice.

„Mně se to líbí, mami,“ ustoupila jsem. „Přijde mi bezva, že se zajímáš o věci a že se takhle zapojuješ.“

„Vždyť jo,“ utrousila. „Navíc jsem jediná, kdo má doma volnou místnost, takže jsem nabídla, že budeme dělat Četbu mezi vínem u nás.“

„Ty nemáš volnou místnost.“

„Tátovu pracovnu.“

„Táta svoji pracovnu potřebuje.“

„Taky mu ji nikdo nebere, akorát nedává smysl mít v domě celou jednu místnost, když do ní člověk přes týden sotva vstoupí. Nebydlíme v Blenheimském paláci.“

„A co jeho knížky?“

„Všechny je nastrkám do polic tady.“

„Co jeho papíry?“

„Všechno důležité jsem přendala do šanonu. Spousta se toho dá klidně vyhodit.“

„Napřed bych se tím chtěla probrat,“ řekla jsem trochu jako hašteřivé dítě. „Jemu to třeba bude připadat důležité. A nám by se to taky mohlo hodit, až budeme potřebovat čímkoliv povzbudit jeho paměť, připomínat mu…“

„Určitě, určitě,“ řekla a napila se svého smoothie. Nozdry se jí rozevřely odporem. „Všechno to leží na podestě nahoře v patře.“

„Děkuju,“ věnovala jsem jí zdrženlivý úsměv coby obětinu. Provedla jsem hluboký, neviditelný jogínský nádech. „Co ještě se tady dělo?“

„Nic zvláštního. Jo, vlastně, rozhodla jsem se nechat se přejmenovat.“

„Cože? Proč?“

„Nancy se mi nikdy nelíbilo, je to hrozně staromódní.“

„Nepřijde ti divné dávat si teď jiné jméno? Všichni tě přece znají jako Nancy, není maličko pozdě, aby se to nové jméno ujalo?“

„Chceš říct, že jsem moc stará?“ pohlédla na mě.

„Ne, říkám jenom, že mi přijde příhodnější přejmenovat se spíš první týden na střední, a ne když je člověku padesát.“

„Prostě jsem se rozhodla jmenovat se jinak, zjistila jsem si, co a jak, a je to úplně jednoduché, takže to udělám.“

„A jak se teda budeš jmenovat?“

„Mandy.“

„Mandy?“

„Mandy.“

„Ale,“ znovu jsem se jogínsky nadechla, „Mandy není od Nancy zas tak daleko, nepřijde ti? Vždyť se to skoro rýmuje.“

„Ne, nerýmuje.“

„Ale jo, říká se tomu asonance.“

„Mně bylo hned jasný, co na to řekneš. Že mě budeš zase poučovat, jako vždycky. Nechápu, proč bys ty s tím měla mít nějaký problémy. Já to nový jméno chci mít ráda.“

„Mami!“ řekla jsem prosebně. „Já tě nepoučuju. Přece musíš sama cítit, že je to divnej nápad, takhle zčistajasna.“

„Není to nijak zčistajasna, vždycky jsem říkala, že se mi jméno Mandy líbí! Vždycky jsem ti říkala, že mi přijde šik a bezvadný.“

„Fajn, je to šik a bezva jméno, máš pravdu, ale měla bys pomyslet ještě na jednu věc,“ ztišila jsem hlas. „Možná není nejlepší nápad nutit zrovna teď tátu zvykat si, že jeho žena, se kterou žije pětatřicet let, se najednou jmenuje úplně jinak.“

„Nemel nesmysly, je to úplně jednoduchá změna,“ mávla rukou. „Nemusíš z toho dělat takovýhle bůhvíco.“

„Bude z toho akorát zmatenej.“

„Teď se o tom s tebou nemůžu bavit,“ řekla. „Mám sraz s Glorií, jdeme na power jógu.“

„Copak ty s námi nebudeš jíst? Táhnu se sem takovou dálku na oběd.“

„Dům je plnej jídla. A vůbec, ty seš přece kuchařka. Já jsem za pár hodin zpátky,“ zvedla ze stolu klíče.

Vrátila jsem se za tátou a našla jsem ho pořád s nosem zabořeným do novin.

„Tati?“

„Ano, Bean?“ Obrátil ke mně hlavu. Vždycky se mi ulevilo, když použil moji přezdívku z dětství. Jako každá dobrá dětská přezdívka i tato bobtnala do různých nesmyslných a pokroucených variací – původní Nina-bean se přetvořilo v Mr. Bean, potom v Bambeanie, BeanieBean a nakonec prostě v Bean.

„Máma šla pryč, udělám nám za chvilku oběd. Co třeba taková frittata?“

„Frittata,“ odpověděl. „A co že to vlastně je, když to leží na talíři?“

„Coura mezi omeletama. Představ si omeletu na flámu.“

Zasmál se. „Nádhera.“

„Půjdu se napřed nahoru na něco podívat a pak se do toho pustím. Nechceš mezitím udělat rychle toust? Nebo něco jinýho?“ Podívala jsem se mu do tváře a okamžitě zalitovala, že jsem tu otázku nepoložila jednodušší. Většinou se pořád ještě dovedl rozhodovat rychle, ale sem tam se dalo poznat, že se ve všech potenciálních odpovědích ztrácí. Mohla jsem ho ušetřit rozpaků, kdybych se zeptala: „Toust. Jo, nebo ne?“

„Třeba,“ řekl a trochu se zamračil. „Já nevím, chvíli počkám.“

„Dobře, když tak na mě zavolej.“

Nahoře jsem vzala tři krabice a odnesla je do svého pokoje, kde to vypadalo stejně, jako když jsem se odsud před více než deseti lety stěhovala. Připomínal muzeální repliku životního stylu dospívajících holek od počátku do poloviny devadesátých let. Šeříkové stěny, fotografické koláže kamarádů ze školy na dveřích skříně, pruh roztřepených zašedlých festivalových pásků, které jsme s Katherine společně nasbíraly, visících z rámu zrcadla. Rozložila jsem papíry na podlahu a listovala jimi. Většina z nich se týkala plánování a časových údajů, žádné poznámky o pocitech nebo vztazích: muří nožky na papírech z diáře o termínech u zubaře, stohy starých novin s články, které musely něčím vzbudit jeho pozornost. Našla jsem pár dopisů a pohlednic připravených na vyhození: naškrábanou pohlednici od jeho zesnulého bratra, strejdy Nicka, prokládanou stížnostmi na strašně mastné jídlo, co jim dávají na Paxosu; lístek jednoho tátova bývalého studenta, v němž mu snad stokrát děkuje za pomoc s přihláškou na Oxford, a tátovu fotku, jak v den své promoce celý rozzářený stojí před budovou Magdalen College. Máma měla pravdu, podobné suvenýry z všední minulosti mu jsou k ničemu, ale dobře jsem chápala, proč si je schovával. Sama mám doma krabice od bot plné lístků do kina z našich prvních rande s Joem spolu s účtenkami za energie z bytů, v nichž už dávno nebydlím. Nikdy jsem nechápala, čím jsou pro mě důležité, ale něčím musí být – slouží jako důkaz prožitého života pro případ, že by se to někdy hodilo podobně jako řidičák nebo cestovní pas. Možná tátu něco ponoukalo, aby si běh času raději poznamenával na různých papírech, útržcích v diářích, starých dopisech a pohlednicích, kdyby se mu záznamy o nich někdy vymazaly z hlavy.

Zničehonic se rozeznělo ječení požárního hlásiče. Seběhla jsem dolů a zamířila za pachem spáleniny. Táta v kuchyni kašlal nad kouřícím toustovačem a odlupoval z jeho plotýnek zuhelnatělé stránky Observeru.

„Tati!“ zvolala jsem do pronikavého pištění alarmu a mávala rukama, abych rozehnala kouřovou mlhu. „Co to tady vyvádíš?“

Škubnul sebou, jako bych ho probudila uprostřed snu. Z ožehnutých novin v jeho ruce stoupaly proužky dýmu. Podíval se na toustovač na lince a pak ke mně vzhlédl.

„Já nevím,“ řekl.

2

Hospodu vybral on. Hrozně se mi ulevilo. Po mých narozeninách se mnou Lola během pár večerů provedla intenzivní rychlokurz moderních způsobů randění avarovala mě před veškerými nadcházejícími zklamáními, která mohu očekávat. Jedno znich pramení znaprosté neschopnosti mužů vybrat, ba dokonce jen navrhnout místo, kde se rande odehraje. Mně osobně podobně apatický, nedospělý, „mouchy, snězte si mě“, „pracuju tu už půlrok, afurt nevím, jak se zachází stiskárnou“ přístup spolehlivě odpuzuje. Lola mi poradila, ať to takhle radši neberu, jinak strávím zbytek života asexuálním, zpola komatózním poleháváním na pohovce arozesíláním zpráv „Ahoj, máš zítra čas? Vkolik? Aco máš rád?“ přes Linx mužům, snimiž se nikdy vživotě nesejdu tváří vtvář.

Max určil, kde se sejdeme, sotva po hodině konverzace.

„Páprdovský bary azaplivaný putyky ti nevadí?“ napsal.

„Tam to mám nejradši,“ odpověděla jsem. „Nikdo už tam se mnou nechce chodit.“

„Ani se mnou.“

„Mám pocit, že se po nich všichni mohli utlouct, když jsme ještě chodili do školy, ale dneska tam radši nevlezou, poněvadž už si tam nepřijdou jako pěst na oko.“

„To máš asi pravdu,“ odepsal. „Třeba jim připadá, že se začíná nebezpečně blížit chvíle, kdy znich budou páprdové, co mají rádi zaplivaný putyky.“

„Možná tyhle páprdovský putyky vymezujou alkoholický období člověka. Jako ironie, když jsou mladí, ajako realita, když zestárnou,“ napsala jsem.

„Amezitím se rochníme vgastropekle, kde mají hot dog za devět liber.“

„Přesně.“

„Tak se pojď potkat ve čtvrtek vsedm vThe Institution vArchway,“ odepsal. „Mají tam šipky, vlastní to jeden starej Ir. Anemají tam Negroni ani industriální svítidla.“

„Dokonalý,“ napsala jsem.

„Ataky je tam parket, na kterým tě můžu protáhnout, když to půjde dobře.“

Na Linxu jsem fungovala tři týdny, ale drink sMaxem bylo moje první rande. Ne že bych se nesnažila. Mezitím jsem se zapojila do celkem sedmadvaceti konverzací se sedmadvaceti různými muži. Zní to sice jako hodně, ale vezmeme-li vpotaz, že jsem zpočátku saplikací strávila zhruba čtyři hodiny bdělého času denně aoznačila zeleně stovky astovky chlapů, znichž zájem opropojení projevilo jenom sedmadvacet, žádná sláva to není. Zeptala jsem se Loly, jestli je to normální. Řekla, že je aže vjejím případě se počet protějšků zmenšil na polovinu vden jejích třicátých narozenin, protože spousta chlapů má nastavený filtr na třicet amladší. Prý jakmile tohle pochopila, smířila se stím, že oni přestal být zájem. Chvíli dokonce projížděla vlákna na Redditu ahledala svoje jméno, protože ji napadlo, že se bez jejího vědomí rozjela „šuškanda“ ojejím online životě, která od ní odrazovala muže. Pomyslela jsem si, že Lolina teorie o„šuškandě na dark webu“ je ve skutečnosti paranoia zveličující vlastní kvality, ale pak jsem si vzpomněla, že jednu dobu byla přesvědčená, že na ni „spáchají atentát“, ajá tehdy neměla to srdce prozradit jí, že atentáty se páchají jedině na významné lidi. Normálního člověka prostě odprásknou.

Prvních pár dní jsem byla do Linxu zamilovaná až po uši. Totálně jsem propadla jeho kouzlu. Povedlo se mi odclonit princip romantiky – všichni ti pohlední azajímaví muži čekají jenom na mě schovaní vmé kapse. Tolik let nám tvrdili, že najít lásku je jako podstoupit krutou anabázi založenou na vytrvalosti, načasování aštěstí. Byla jsem přesvědčená, že člověk musí chodit na úmorné eventy ado specializovaných knihkupectví, mít oči na stopkách na svatbách iv metru, navazovat konverzaci skaždým dalším sólo cestovatelem, jakmile se ocitne vcizině, trávit mimo domov čtyři večery vtýdnu, abys maximalizoval svoje šance. Ale teď už všechny tyhle hodiny úsilí nejsou nutné – dneska už tomu člověk nemusí věnovat tolik času jako dřív. Když jsem se teď mohla probírat perspektivními milostnými protějšky cestou metrem, vautobusu atřeba ina záchodě, pochopila jsem, kolik času tato metoda ušetří. Hledání partnera nemusím zasvětit půlku diáře, jak jsem se bála – dá se to zvládnout, zatímco se dívám na televizi.

Lola tvrdí, že je to zcela normální reakce prvouživatele seznamovací aplikace, že tohle snové zamlžení mysli do pár týdnů opadne, vystřídá je deprimovaná lhostejnost abude trvat sotva tři měsíce, než aplikaci poprvé odinstaluji. Tenhle cyklus se prý opakuje tak dlouho, dokud někoho nenajdu. Lola si různé seznamky instaluje aodinstalovává celých sedm let.

Byli tam muži, kteří dávali najevo, že četli apořád ještě čtou hromady knih, ne těch od Dana Browna – opravdických knih, těch od Hemingwaye aBukowského aAlastaira Campbella. Byli tam grafičtí designéři – bože, kolik jen tam bylo grafických designérů! Jak je možné, že ve skutečném životě jsem potkala jenom hrstku, zato na této seznamce jich bylo minimálně tři sta padesát?

„Očem to je?“

„Ani já ne,“ přikývl.