Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Natasha Lesterová

Pařížská švadlena

Z anglického originálu The Paris Seamstress,

vydaného nakladatelstvím Little, Brown Book Group

ve Velké Británii v roce 2018,

přeložila Bohumila Kučerová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2019

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz, www.metafora.cz

jako svou 7385. publikaci.

Redakce Kristýna Svobodová

Korektura Richard Straberger

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o.

The Paris Seamstress © Natasha Lester 2018

First published in Great Britain in 2018 by Sphere,

an imprint of Little, Brown Book Group

Translation © Bohumila Kučerová, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-386-5 (ePub)

ISBN 978-80-7625-385-8 (pdf)

ISBN 978-80-7625-093-2 (print)

Část první

Estella

Kapitola 1

2. ČERVEN 1940

Estella Bissettová odmotávala roli zlatého hedvábí a sledovala, jak role s látkou nadskakuje po stole. Přejela po tkanině rukou a vychutnávala si její měkkost a smyslnost. Jako by hladila nahou kůži nebo okvětní lístky růže. „What’s your story morning glory,“ zamumlala.

Slyšela matku, jak se zasmála. „Estellko, ty máš američtější výslovnost než Američani.“

Estella se zaculila. Její lektor angličtiny jí říkal totéž, než se připojil k davům, které valem opouštěly Evropu. Prý má lepší americkou výslovnost než on sám. Zastrčila si roli pod paži a přehodila si hedvábnou látku kolem ramen. Pak naznačila kroky tanga. Vyplašené výkřiky žen „Attention!“ ji jen vyprovokovaly k tomu, aby tanec doprovodila zpěvem. Mezi výbuchy zvonivého smíchu si svižně prozpěvovala slova písně Josephine Bakerové „I Love Dancing“.

V rytmu tance se naklonila dozadu a pak se opět prudce napřímila. Role látky jí vyklouzla na pracovní stůl, jen o chlup minula Nannettinu hlavu a uhodila Marii do ramene.

„Estello! Mon Dieu,“ lamentovala Marie a s přehnaně bolestnou grimasou se chytila za rameno.

Estella jí vtiskla na tvář pusu. „Tohle hedvábí si nezaslouží nic menšího než právě tango.“ Ukázala na látku, zářící ve fádním prostředí dílny jako měsíc v úplňku. Neměla nejmenších pochyb, že taková látka je určená pro šaty, za kterými se budou lidé otáčet tou samou rychlostí, jakou Cole Porter prohání prsty po klávesách ve vyhlášeném jazzovém klubu Chez Bricktop na Montmartru.

„A ty si nezasloužíš svoji mzdu, jestli si hned nesedneš na zadek a nepustíš se konečně do práce,“ odbyla ji Marie.

Ve dveřích se objevil monsieur Aumont, přilákaný hlukem v dílně. S úsměvem zaznamenal Estellu s hedvábnou látkou nařasenou kolem ramen. „Copak to tu ma petite étoile tropí?“

„Pokouší se mě zabít,“ zakňourala Marie.

„Ještě že vaše tukové polštářky její útoky ztlumí,“ popíchl ji monsieur Aumont škádlivě a Marie cosi nevrle zabručela.

„Co s tím máte v plánu?“ otázala se Estella a zálibně přejela po zlatavých záhybech.

„Tohle.“ Monsieur Aumont jí rozmáchlým gestem předal skicu.

Byl to návrh Jeanne Lanvinové, přepracování modelu ušitého ve dvacátých letech pro italskou operní divu Ritu Cavalliniovou, avšak jeho obrovská mašle byla namísto tisíců perliček a skleněných křišťálů zdobena stovkami drobounkých poupátek růží ze zlatého hedvábí.

„Ach!“ vydechla Estella okouzleně a dotkla se skici. Věděla, že jemňoučké řady kytiček budou zdálky budit dojem zářivého zlatého víru a teprve bližší pohled odhalí, že ve skutečnosti se jedná o stuhu posetou hedvábnými poupátky. Tenhle model měl daleko k vojenským nárameníkům, brašnám na plynovou masku i ke všem těm odstínům modré – námořnické, ocelové či modři královského letectva –, kterých už Estella měla plné zuby. „Jestli budou moje náčrty vypadat jednoho dne takhle,“ pronesla obdivně s pohledem upřeným na překrásnou skicu Lavinové, „budu tak blažená, že už ke štěstí nebudu potřebovat žádného milence.“

„Estello!“ napomenula ji Marie, jako by žádná dvaadvacetiletá žena ještě neměla tušit, co to slovo vůbec znamená, natož aby ho směla vyslovit nahlas. Estella vyslala pohled ke své matce Jeanne a ušklíbla se.

Jeanne podle očekávání zachovala dekorum a nevzrušeně dál vytvářela z hedvábí malinké růžové třešňové květy, ale Estelle neuniklo, jak její matka stiskla rty, aby potlačila úsměv, protože věděla, jak ráda její dcera chudáka Marii svými výroky šokuje.

„Šaty se s milencem nedají srovnávat,“ pronesl monsieur Aumont káravě. Pak ukázal na hedvábnou látku. „Máš dva týdny na to, abys tohle proměnila ve zlatou kytici.“

„Budou nějaké zbytky?“ zajímala se Estella a nepřestávala k sobě tisknout roli látky.

„Poslali nám čtyřicet metrů, ale vypočítal jsem, že nám bude stačit jen třicet šest – když nebudeš plýtvat.“

„Ani nitka nepřijde nazmar,“ dušovala se Estella.

Potom hedvábí napnula do dřevěného rámu a připevnila látku řadami hřebíčků. Nato zpevnila tkaninu cukrovým roztokem, aby z ní Marie mohla těžkým železným řezákem vykrájet kolečka.

Když Marie skončila, Estella potáhla pěnový blok čistou bílou látkou, nahřála nad nízkým plamenem tvarovací kouli, v hrnku s voskem vyzkoušela její teplotu, položila na bílou látku první zlatý kotouč a přitiskla tvarovací kouli na hedvábí. To se kolem koule okamžitě zkroutilo a vytvořilo půvabné poupátko zlaté růže. Odložila ho stranou a pak celý proces opakovala. Do oběda takto vytvořila dvě stě květin.

Při práci si jako obvykle povídala a žertovala s Nannette, matkou a Marií. „Slyšela jsem, že ze severu teď prchá víc francouzských vojáků než belgických a holandských civilistů,“ poznamenala Nannette.

„Jestli vojáci prchají, kdo nás ochrání před Němčoury?“ podivila se Estella. „To snad máme bránit Paříž my se svými jehlami?“

„Vůle francouzského lidu boše zastaví,“ pronesla matka pevným hlasem. „Francie nepadne.“ Estella si povzdechla.

Nemělo cenu se s matkou přít. Stejně nemají kam prchnout. Budou dál dřepět v téhle dílně a vyrábět látkové květy, jako by na světě nebylo nic důležitějšího než móda – prostě proto, že jim nic jiného nezbývá. Nemají na jihu žádné příbuzné, ke kterým by se mohly uchýlit, takže se nepřipojí k zástupům valícím se z Belgie, Holandska a ze severu země.

V Paříži mají domov a práci. Jinak nic. A tak i když ji dráždila matčina slepá víra v to, že Francie německou armádu odrazí, neměla Estella co odpovědět. A co je špatného na tom, když si budou za zdmi této dílny ještě pár dní namlouvat, že pokud návrhářky jako Lanvinová stále potřebují zlatá poupátka, je všechno v pořádku?

Během oběda, když se ostatní usadily v kuchyňce k miskám s dušeným králíkem, Estella se uchýlila stranou a kreslila si. Tužkou načrtávala obrys dlouhé přiléhavé sukně, sahající až na zem a patřící k šatům s rukávy nabranými na ramenou a s elegantním špičatým výstřihem – k šatům v pase přepásaným tenkou šerpou ze zlatého hedvábí a zdobeným klopami podobnými těm na pánské košili; tento maskulinní prvek by u dlouhé róby nikdo nečekal, ale Estella věděla, že právě on jí propůjčuje tak moderní a unikátní vzhled. Navzdory štíhlé siluetě sukně se v šatech dalo dobře tančit. Byl to troufalý, zářivý model, který evokoval život prožitý s radostí a naplno. A v Paříži roku 1940 bylo vítáno vše, co nějaký život vůbec slibovalo.

Matka dojedla, a přestože z přestávky na oběd zbývalo ještě patnáct minut, zamířila do kanceláře monsieur Aumonta. Estella pozorovala jejich tváře, když spolu začali rozmlouvat. Monsieur byl jedním z gueules cassées velké války, mužů se zničenou částí obličeje. Plamenomet ho téměř připravil o nos a zdeformoval mu rty. Estella jeho znetvořenou tvář už skoro nevnímala. Mimo dílnu si ji zakrýval měděnou maskou. Netajil se svou nenávistí vůči Němcům či bošům, jak je s matkou nazývali. V poslední době Estella vídala přicházet do dílny muže údajně přinášející krabice s látkami či barvami, které však směl vybalovat jen monsieur.

Její matka byla jednou ze sedmi set tisíc žen, které velká válka připravila o muže. Provdala se v patnácti a krátce nato ovdověla. Ona i monsieur tedy měli dobrý důvod Němce nenávidět a až příliš často si mezi sebou něco špitali, přičemž jejich vážné tváře prozrazovaly, že nejde o žádná milostná slovíčka.

Při matčině návratu Estella rychle sklonila hlavu nad svoji kresbu.

„Très, très belle,“ pochválila ji Jeanne.

„Dnes večer si je ušiju ze zbytku látky.“

„A vezmeš si je do La Belle Chance?“ Matka narážela na jazzový klub na Montmartru, do kterého Estella stále ještě často chodila, přestože od doby, co byla loňského roku většina mladých Francouzů povolána do armády a Britové se letos v květnu nalodili v Dunkerku, nezůstalo ve městě mnoho mužů – jen ti, jež vojenské služby zprostila jejich práce v továrnách na munici.

„Oui,“ odpověděla Estella s úsměvem.

„Já budu na Gare du Nord.“

„Budeš ráno unavená.“

„Stejně jako ty dnes ráno,“ vyčetla jí matka.

Minulou noc prostála na nádraží Estella. Připojila se k dobrovolníkům podávajícím uprchlíkům projíždějícím Paříží misky s polévkou. Jen někteří měli to štěstí, že přijeli vlakem, mnozí museli na útěku před Němci ujít stovky kilometrů pěšky. Když se najedli, pokračovali ve své pouti za příbuznými nebo do jiného, nového domova, aby unikli před válkou co nejdále, až za Loiru, kde doufali, že budou v bezpečí.

Den plynul a hromádka poupátek narůstala. V šest hodin se Estella s matkou do sebe zavěsily a vyšly ven na Rue des Petits Champs za Palais Royal – šly kolem Place des Victoires a tržnice Les Halles, před kterou nyní nestály řady dodávek jako dřív, nýbrž koňské povozy. Jak Estella s matkou kráčely, doléhala na ně realita, před kterou se Estella pokoušela ukrýt za rolí lesklého zlatého hedvábí.

Především si všímaly přízračného ticha. V tuhle denní dobu by vlastně měly být obklopeny zástupy švadlenek, krejčích, střihačů a manekýn vracejících se z práce domů. Kolem prázdných ateliérů a obchodů však procházelo jen nemnoho lidí. Tolik prázdnoty tam, kde kdysi – snad ještě před měsícem – Paříž kypěla životem. Když desátého května skončila drôle de guerre – předstíraná válka – vstupem Hitlerovy armády do Francie, začal exodus obyvatel Paříže. Nejprve ji opouštěli Američané v autech řízených jejich osobními šoféry, pak rodiny ve starších vozech a nakonec ti, kdo nedokázali sehnat nic jiného než koňský povoz.

Avšak červnová noc byla teplá a prostoupená vůní šeříku, kaštany byly obsypané hrozny květů a tu a tam zůstala otevřená restaurace nebo kino a také módní dům Maison Schiaparelli. Život šel dál. Jen kdyby si člověk mohl nevšímat aut roztroušených po ulicích, jak je tu zanechali jejich prchající majitelé, zakrytých pouličních luceren a oken zatemněných černými závěsy, které vyprávěly zcela jiný příběh, než byla romance letní noci.

„Viděla jsem tě mluvit s monsieur Aumontem,“ přerušila Estella náhle mlčení, když přešly Rue du Temple a obklopil je důvěrně známý pach rozkladu a kůže, pach patřící ke čtvrti Marais.

„Půjde dnes večer jako obvykle se mnou,“ řekla matka.

„Na Gare du Nord?“ zvolala Estella a napadlo ji, že za těch nocí v poslední době, kdy matka pobývala mimo domov, se toho dělo víc než jen rozdávání polévky uprchlíkům.

„Oui.“ Matka jí stiskla paži. „Začnu na Gare du Nord.“

„A pak?“

„Dám si pozor.“

To potvrdilo Estellino podezření. „Půjdu s tebou.“

„Ne, bude lepší, když si užiješ času, který ještě zbývá.“

A náhle Estella pochopila, že všechny ty řeči o silné Francii byly jen vroucím přáním, ne falešným přesvědčením, přáním, jež v sobě matka chovala kvůli své dceři. A nikoli poprvé ve svém životě zaplavila Estellu hluboká vděčnost k matce, která ji vychovala sama, postarala se o to, aby Estella chodila do školy, a která těžce pracovala, aby dceru uživila, ošatila a zajistila jí střechu nad hlavou. K matce, jež si nikdy ani slůvkem nepostěžovala na svůj obyčejný život, točící se jen kolem práce v dílně a dcery.

„Mám tě moc ráda, mami,“ zašeptala a políbila matku na tvář.

„To je jediná věc, na které mi záleží,“ řekla matka a věnovala jí jeden ze svých vzácných krásných úsměvů, jež jí dokázaly proměnit rysy obličeje a prozradit tak její skutečný věk – pouhých třicet sedm let. Estella by ten okamžik nejraději všila do noci a vetkala ho do oblohy tak pevně, že by ho už nikdo nemohl vypárat.

Místo toho však jen pozorovala matku, jak odchází po Rue du Temple ke Gare du Nord. Sama pak pokračovala k Passage Saint-Paul, úzké špinavé uličce skrývající vchod do překrásného kostela Église Saint-Paul-Saint-Louis, v níž se nacházel také jejich byt. Když otevřela vstupní dveře do domu, domovník monsieur Montpelier, starý opilec, jí něco zavrčel na pozdrav a strčil jí do ruky dopis.

Přečetla si ho a tiše zaklela. Tohle byla ta poslední věc, o kterou dnes večer stála.

„Putain,“ okomentoval domovník její slovník.

Estella si ho nevšímala. Omráčí ho svým zjevem, až bude odcházet ve svých zlatých šatech, ale teď má práci. Vyběhla po točitém schodišti šest poschodí k jejich bytu, a přestože byl červen, navlékla na sebe dlouhý plášť. Pak se vydala cestou, kterou přišla, až ke kancelářím nákupčích jednoho z amerických obchodních domů kousek od Rue du Faubourg Saint-Honoré.

Madame Flynnová, snad jedna z posledních amerických občanů, kteří v Paříži ještě zůstali, na ni už čekala ve své kanceláři. Na stole před ní se tyčila hromada krabic s označením Schiaparelli. „Snažte se to vyřídit co nejrychleji,“ řekla a otočila se k Estelle zády, jako by nevěděla, co se mladá žena chystá udělat, přestože opak byl pravda.

Estella vyndala z krabic šaty a ukryla je pod svým pláštěm. Bez jediného slova seběhla dolů po schodech na ulici a zanedlouho vyběhla po schodišti do jiné kanceláře, patřící kopírovacímu domu, kde si přivydělávala při módních přehlídkách. Když měla dobrý den, dokázala během nich vytvořit patnáct náčrtků modelů z kolekcí haute couture, které pak prodala kopírovacímu domu nebo nákupčím amerických obchodních domů.

Pařížský i americký trh prahl po kopiích modelů Coco Chanel, Madeleine Vionnetové, Jeanne Lanvinové, sester Callotových i značky Mainbocher. Estella si byla vědoma, že by si vydělala víc, kdyby se živila jen pořizováním náčrtů. Ale věděla také, že kdyby strávila každý den jen kopírováním – vlastně kradením – návrhů vytvořených jinými, nikdy by v sobě nenašla odvahu tvořit vlastní modely. A tak se jako kreslířka činila jen během módních přehlídek. Tužka jí nenápadně klouzala po papíře, aby si vendeuse nevšimla, že si zaznamenává víc než jen číslo šatů, jež upoutaly její pozornost, a pečlivě přitom sleduje každičký detail elegantních modelů vznášejících se sálem – počet skladů na sukni, šířku klop, velikost knoflíků. Modlila se vždy, aby manekýnka kráčela co nejpomaleji a umožnila jí dokončit kresbu, protože jen takovou pak mohla prodat.

Estellinou favoritkou byla vždy Coco Chanel. Ovšem pořídit na jejích přehlídkách patnáct skic nebylo nic snadného. Linie byly sice jednodušší, ale jejich elegance byla tak výrazná, že Estella měla co dělat, aby ji zachytila. Šlo o víc než jen tkaninu, knoflíky a zipy. Každý ten kousek měl duši. V salonu Chanel panoval vznešený klid. Estella nemohla spoléhat na to, že jí její pokoutnou práci pomůže zakrýt cirkusová atmosféra, převládající například v salonu Patou. Ne, vendeuse v salonu Chanel měla zrak ostřejší než kdejaký ostřelovač. Každý z hostů obdržel na poznámky jen kousek papíru a nedostal žádný velký program, do kterého by se skici daly skvěle schovat. Estella musela kreslit tak nenápadně, aby se zdálo, že tužkou skoro nehýbe.

Vždycky se snažila přesvědčit samu sebe, že je to jen hra a že musí využít každou příležitost, která se jí nabízí, zvláště nyní, kdy kvůli válce zmizeli američtí zákazníci a její příjem se povážlivě ztenčil. Potřebovala ty peníze, aby splatila monsieur Aumontovi dluh za hodiny angličtiny, které brala od svých šesti let. Matka na nich trvala, přestože věděla, že by si je nemohla dovolit, kdyby jim na ně monsieur nepůjčil. Francouzské ženy totiž nesměly mít své vlastní bankovní účty, a proto si nemohly vzít půjčku od banky. Neměly ani volební právo. Byly v podstatě méněcenné bytosti, jejichž úlohou bylo pokorně sedět doma, vařit a rodit děti.

Pro mnohé z nich, nezvyklé dělat nic jiného než se zabývat svou garderobou a chodit tak dobře oblékané, jak jim to jen dovolovaly jejich poměry, válka znamenala kruté vystřízlivění. Jeanne Bissettové však nezbylo nic jiného než vychovat svou dceru tak, aby se dokázala sama o sebe postarat. Přestože Estella věděla, že by monsieur Aumont jejich dluh bez váhání smazal, pro její matku bylo věcí cti, aby ho splatila do posledního haléře. A to by bez Estellina vedlejšího příjmu bylo nemožné.

Právě znalost angličtiny Estelle umožnila přivydělávat si kreslením modelů. Žádný z amerických zákazníků nemluvil francouzsky, takže jí dávali před ostatními kreslířkami přednost. Bez zakázek paní Flynnové by matka dluh splatit nedokázala. Ten navíc ještě narostl, když Estella strávila rok v pařížské pobočce Newyorské školy krásných a užitých umění na Place des Vosges. Dokud nevypukla válka, snila tam Estella o vlastním módním salonu, zásobujícím zákaznice šaty, které jim navrhne ona sama, a nejen odcizenými modely. Ale ve chvílích, jako byla tato, s šesti róbami od Elsy Schiaparelliové, nacpanými pod pláštěm, si byla jistá, že nic takového ji nikdy nepotká. Moc dobře si uvědomovala, že američtí nákupčí, kteří jako madame Flynnová za provizi půjčují kopírovacím domům kolekce šatů, aby si je mohly okopírovat, se chovají amorálně a že Schiaparelliová by Estelle s chutí sešila oční víčka, kdyby se to dozvěděla.

Estella si přísahala, že je to už naposledy.

Nyní však na ni už čekala madame Chaputová. Švadleny se okamžitě ujaly šatů, které Estella vylovila zpod svého pláště, a začaly vyrábět šablony pro střih. Estella pořizovala náčrtky a madame Chaputová si sepisovala, jaké knoflíky bude potřebovat, a na místech, kde si toho nikdo nevšimne, odstřihovala vzorky tkaniny. Pak dala Estelle peníze na taxík a ta poté vrátila šaty madame Flynnové spolu s provizí, kterou jí madame Chaputová vyplatila za to, že jí umožnila modely okopírovat. Estella věděla, že zítra se šaty už budou plavit na lodi do New Yorku – za předpokladu, že v těchto chaotických dnech lodě ještě vůbec vyplují – a že madame Chaputová bude mít modely za dva dny hotové, a tedy připravené k prodeji věrným zákaznicím, které chtějí nosit špičkovou módu, avšak nehodlají za ni platit stejně špičkové ceny.

Poté se Estella vydala zase pěšky zpátky do Marais. Jestli chce dorazit do jazzového klubu ještě před půlnocí, bude si muset zatraceně pospíšit. Když vstoupila do domu, ze všeho nejdříve naplnila na dvoře kbelík vodou z kohoutku. Za pohrdavého dohledu domovníka, který ji i její matku nesnášel za to, že mu o Vánocích nepodstrojovaly portským, vyvlekla kbelík do nejvyššího patra – tam byl nejlevnější nájem. Nalila trochu vody do konvice, postavila ji na kamna a uvařila si hrnek kávy. Pak se usadila k šicímu stroji, vytáhla nůžky a podle skici, kterou si udělala o polední přestávce, nastříhala látku. Litovala, že si nemůže dovolit zaplatit střihače, který by odvedl dokonalejší práci než ona. Druhá Vionnetová z ní holt nebude, povzdechla si.

Práce jí zabrala hodinu a půl, ale když skončila, spokojeně se zazubila. Šaty vypadaly přesně tak, jak si je vysnila. Natáhla si je na sebe a zamračila se při pohledu na svoje ošoupané střevíce. Boty si však ušít neuměla a na nové lodičky neměla peníze. Přehodila přes sebe plášť pro případ, že se v noci ochladí, povinnou plynovou masku nechala doma, ale udělala ústupek matce a vzala si do ruky bílý kapesník, aby zůstala v potemnělé Paříži viditelná pro projíždějící vozy.

Když dorazila na Montmartre, minula Chez Bricktop – ten si nemohla dovolit – a vstoupila do klubu, jehož prostředí bylo sice zřetelně méně elegantní, avšak o to zábavnější a kde se mezi saxofonovými riffy v synkopách ozývalo nářečí Montmartru. Nějaký muž, nepochybně dělník z muniční továrny, se pokusil protlačit těsně kolem ní. Odbyla ho mrazivým pohledem a několika dobře volenými slovy a posadila se ke stolu vedle Renée, jedné z dcer monsieur Aumonta.

„Bonsoir,“ řekla Renée a políbila ji na obě tváře. „Nezbyly ti nějaké gauloisky?“

Estella vytáhla své poslední dvě a obě ženy si zapálily.

„Co to máš proboha na sobě?“ zeptala se Renée s pobaveným úsměvem.

„To jsem si ušila.“

„Myslela jsem si to. Tohle na věšácích v obchoďáku BHV nenajdeš.“

„Přesně tak.“

„Není to trochu… extravagantní?“

Estella zavrtěla hlavou. Renée měla na sobě dívčí šatičky, které zřejmě zůstaly zapomenuté někde v regálech Au Printemps. Vypadala v nich jako Heidi, co se zapomněla vrátit do hor. Vlastně se ovšem nijak nelišila od skromného zevnějšku ostatních žen v klubu, nevýrazných stejně jako to zředěné víno, co pily.

„Copak se dá od Estelly čekat něco jiného?“ ozval se nad nimi vlídně další hlas. Renéina sestra Huette se k Estelle naklonila, aby jí vtiskla polibek. „Vypadáš magnifique,“ pochválila ji.

„Pojď si zatančit,“ přerušil je hrubě mužský hlas. Táhl z něj půlnoční odér čtvrti Pigalle – směs alkoholu a voňavek z hrdel tuctu dalších dívek, s nimiž už dnes tančil. Muž nepokrytě využíval výhod své vzácnosti, protože při větší mužské konkurenci by mu jeho neurvalé způsoby mnoho tanečnic nezískaly.

„Ne, děkuji,“ odbyla ho Estella.

„Já si zatančím,“ nabídla se Renée.

„Chtěl jsem ji.“ Muž ukázal na Estellu.

„My o vás ale nestojíme,“ nedala se zlákat ona.

„Já jo,“ opakovala Renée téměř zoufale a Estella věděla, že to je také příznak těchto nových časů. Tanečníků bylo tak poskrovnu, že pokud si dívka chtěla zatančit, musela vzít zavděk kdejakým pitomcem.

„Nedělej to,“ nabádala Huette sestru.

Položila Renée ruku rameno – to spontánní gesto napovídalo, jak má sestru ráda navzdory tomu, že ta někdy dokázala být pěkně protivná. Estella pocítila osten žárlivosti. Hned si uvědomila, jak je od ní hloupé přát si něco, co nikdy neměla. Měla by být vděčná, že má vůbec matku.

Muž pomohl Renée vstát, přitáhl si ji těsně k sobě a odváděl si ji na taneční parket. Estella znechuceně odvrátila pohled, když si všimla, jak se na Renée tlačí rozkrokem.

„Pojď, půjdeme zpívat,“ navrhla. „Změníme tempo na něco rychlejšího, aby mu mohla utéct.“

Huette ji následovala ke čtyřem hudebníkům tvořícím skupinu, se kterou obě dívky strávily mnoho večerů, ať už za klavírem, nebo při zpěvu, a zúročily tak své školní znalosti. Estellina matka se naučila zpívat v klášteře, kde byla vychována, a doma si neustále prozpěvovala. Svou lásku ke zpívání tak dceři předávala už od jejího raného dětství. Estella však na rozdíl od své matky nehorovala pro operní árie, její láskou byly hluboké hrdelní tóny jazzu.

Hudebníci políbili Estellu na obě líce, aniž vypustili jedinou notu, a pianista Luc jí pochválil šaty tak jadrným nářečím Montmartru, že by mu žádná obyčejná Francouzka nerozuměla. Huette se postavila vedle Philippa k mikrofonu a Estella usedla ke klavíru. Když začala vybrnkávat „J’ai deux amours“, obecenstvo zatleskalo. Zatímco hrála, sílila v ní touha, aby každý z přítomných měl v sobě tak silnou lásku k Paříži, že by dokázal zachránit město před vším, co jej může potkat, až se k němu přiblíží Němci. Huettin hlas nestačil na vysoké tóny písně, proto odtáhla Estellu od klavíru, aby ji ve zpěvu podpořila.

K závěrečnému refrénu se přidali všichni návštěvníci, takže Estella alespoň na pár vteřin uvěřila, že všechno dopadne dobře. Ta velkolepá, báječná Paříž se přece nezalekne nějakého pitvorného skrčka, jako je Adolf Hitler.

Poté se v klubu už nezdržela dlouho. Chvilku žertovala s Philippem, Huette and Lucem a pak si všimla, že se jim Renée přece jen nepodařilo zachránit. Odcházela s tím buranem, který ji vyzval k tanci. Estella náhle pocítila únavu a smutek, jako by byla mnohem starší, než bylo jejích dvaadvacet let.

„Musím se už zvednout,“ prohlásila a políbila každého z přátel na obě tváře.

Nezamířila však přímo domů. Procházela špinavými uličkami čtvrti Marais, kolem zchátralých hôtels particulier, kdysi majestátních šlechtických paláců, jež si navzdory přeměně na továrny na výrobu džemu dodnes uchovaly něco ze své vznešenosti – jejich nádvoří byla zarovnána paletami a vozíky a zastavěna všelijakými přístřešky. Když přejížděla rukou po kamenných zdech s podobným požitkem, jako když v dílně laskala roli zlatého hedvábí, připomínaly jí modely předních tvůrců, které nikdy neztratí ducha, jenž je odlišuje od obyčejné konfekce. Přemýšlela, zda jejich elegance odolá náletům štuk a armádě mužů v ocelově šedých uniformách.

Když procházela kolem ztichlé tržnice Carreau du Temple, prodejci látek a použitého oblečení už leželi v posteli. Za svítání se opět vydají prohledávat popelnice u domů boháčů v okolí Champs Élysées. V tichých uličkách jen zřídka potkala osamělého chodce. Zdálo se jí, že všechny ty věci, které tak důvěrně znala, vidí teď, kdy jim hrozí zkáza, novýma očima. Ty vybledlé, kdysi zářivé barvy červeno-modro-zlatého nápisu nad vstupními dveřmi hotelu Clisson, jehož zakřivené středověké vížky hlídaly vchod jako pár boubelatých stráží, všechny ty symetrické budovy i velkolepý portál muzea Carnavalet.

Znenadání se ocitla před jedním z paláců na Rue de Sévigné, před opuštěným hôtel particulier, kam ji matka jako malou často brávala a v jehož prázdných místnostech si Estella hrávala. Dnes měla podezření, že dům matce slouží jako místo tajných schůzek s monsieur Aumontem. Ulice osvětlená pouze přízračně modrým světlem zakrytých pouličních lamp však nabízela jen pohled na černá, zatemněná okna, a tak Estella nepoznala, zda je někdo uvnitř. Gotická stavba, postrádající symetrii svých barokních sousedů, se nad ní tyčila jako nějaký hrbáček této ulice. Její gotické věže zakončené šlechtickou korunou by jí vlastně měly připadat pohádkové, ale Estelle se spíše vybavily ženy, jež někdo tam nahoře uvěznil, bez možnosti útěku.

Z náhlého popudu strčila do dřevěných dveří vedoucích na nádvoří a strážených sochami čtyř ročních období, jež na ni panovačně shlížely dolů, včetně bezhlavého Léta oloupeného o svoji moc. Pěšiny vysypané štěrkem už léta nikdo nezametl a neuhrabal, přesto si zachovaly svoje hvězdicovité uspořádání. Každou z nich lemoval živý plot, dávno nestříhaný, takže se rozrůstal, kamkoli si zamanul. Vzduch čpěl po mátě, kterou zřejmě kdysi vysadili do bylinkové zahrádky, ale která se dnes divoce rozšířila všude. A pak to Estella zaslechla. Zaskřípění něčí nohy na kameni. Páteří jí projel strach jako rozevírající se zdrhovadlo.

Otočila se. Na rozpadající se lavičce seděl monsieur Aumont. Z jeho šatů a kůže stoupal pach krve a panické hrůzy.

„Mon Dieu!“ vydechla.

Zvedl hlavu a Estella spatřila na jeho košili temnou skvrnu. „Vezmi to,“ zašeptal a podal jí měkký balíček, „do Théâtre du Palais-Royal. Prosím. Pro Paříž. Najdi l’engoulevent – lelka lesního. Můžeš mu důvěřovat.“

„Kde je maminka?“ vyděsila se Estella.

„Doma. V bezpečí. Jdi!“

Trup se mu zhroutil a Estella k muži přistoupila blíž, aby viděla, jak mu může pomoci. Podařilo se jí opřít ho zády o lavičku. Upřel na ni prosebný pohled. „Jdi,“ opakoval chraptivě. „Pro Paříž.“

To, co jí dal, nepochybně znamenalo nebezpečí. Ale bylo to pro něj natolik důležité, že kvůli tomu utrpěl vážné zranění, a zároveň natolik riskantní, že připojil slova v bezpečí, když mluvil o její matce. Opravdu to byla jen hodina, co Estella v baru zpívala o své lásce k Paříži? A teď dostala úkol něco pro svoje město vykonat.

Monsieur Aumont zavřel oči. Estella rozvinula poskládanou látku. Mapy budov na kusech hedvábí. Mohla si je zastrčit do tajných kapes, které všila do podšívky své pláštěnky na přenášení okopírovaných šatů po městě. Jenže její zjev je tak nápadný: pláštěnka z modročerného sametu se stříbrnými lemy a pod ní zářivě zlaté šaty. Každý si jí všimne.

„Jdi!“ vyrazil monsieur Aumont sevřenými zuby už po třetí.

Estella nakonec přikývla. Nyní doopravdy procítila pravdu, o které zpívala v klubu: její město bylo zneuctěno, a když udělá, o co je teď žádána, třeba zabrání dalšímu pošlapání jeho hrdosti.

Kapitola 2

Estella vyběhla z nádvoří na ulici. Mapy v kapse jí šeptaly fámy, které slyšela o Němcích: že házejí z letadel do ulic otrávené bonbony, aby zabili děti; plíží se ulicemi v přestrojení za jeptišky a špiclují; v noci přistávají ve městě němečtí parašutisté. Každá osoba, kterou míjela, mohla být součástí páté kolony, sympatizant fašismu a pomahač Němců, který by udělal cokoli, aby jí zabránil dopravit balíček do divadla. Přesto dál kráčela po Rue Beautreillis kolem prastarých hodin, které, ač zrezavělé, neochvějně dál odměřovaly čas a připomínaly Pařížanům, že jakkoli může být jejich město nesmrtelné, oni nejsou. A ani ona sama ne.

Pak, v naději, že oklika, kterou zvolila, umožní městu, aby přes ni přetáhlo svůj plášť a ukrylo ji v jeho záhybech, odbočila doprava a zamířila k Palais Royal. Konečně dorazila k divadlu a děkovala bohu za to, že má na sobě šaty, které jí dodávají zdání, že na toto místo patří.

Vystoupala po schodišti potaženém rudým plyšem a ocitla se v nevelkém, okázale vyzdobeném přijímacím sále – za jiných okolností by jí připadal nádherný – osvětleném lustrem tak velkým a oslnivým, že si musela zastínit oči rukou. Nařasené závěsy z rudého sametu zřejmě zakrývaly vchody do divadelního sálu. Tmavě vínovou tapetu na stěnách zdobil zlatý dekor a zlato se coby zdobný prvek vyskytovalo všude – na lustru, na balkonovém zábradlí nad její hlavou, na římsách, v lemu stropní fresky, na basreliéfu klenoucím se elegantně nade dveřmi na druhém konci sálu. Ženy v róbách, u nichž Estella rozpoznávala značky Chanel, Lelong i Callot Soeurs, posedávaly v nízkých křesílkách potažených rudým sametem, muži se smíchem popíjeli koňak a calvados. Věděla, že pro mnohé obyvatele Paříže jde život prostě dál a nepřestávají se věnovat svým zábavám a radovánkám, ovšem tady jako by se ocitla na měsíci nebo jiném místě vzdáleném tisíce mil od reality německé armády pochodující směrem k městu.

Klavír se rozezvučel v rytmu foxtrotu a několik párů se dalo do tance, přestože v sále nebylo mnoho místa. Estella nechala sklouznout kapuci z hlavy, roztřásla své dlouhé černé vlasy a vstoupila dovnitř.

Jak ale pozná, kdo nebo co je lelek lesní? Klouzala pohledem po místnosti a prohlížela si muže. Zachytila, jak oči jednoho z nich, stojícího uprostřed sálu a obklopeného kroužkem lidí, si ji zvědavě přeměřily způsobem, který se lišil od lascivních pohledů ostatních.

Nesmí působit ustrašeně, jako by sem nepatřila. Napřímila se a neohroženě prošla místností, plášť za ní odvážně povlával, třesoucí se nohy ukryly šaty. Nemusela si razit cestu kroužkem, protože se sám otevřel a vtáhl ji do sebe, ošálen sebejistým držením jejích ramen a hlavy, jak ho odkoukala od manekýn na přehlídkách.

Jakmile se ocitla vedle onoho muže, políbila ho na obě tváře, usmála se a zaševelila: „Ahoj, drahoušku.“ I ten tón napodoboval manekýny pokoušející se svést manžely zámožných klientek, často s úspěchem.

„To jsem rád, žes přišla,“ zamumlal a objal ji kolem pasu. Hrál tu hru s ní, takže poznala, že se trefila.

„Zajímám se o ornitologii,“ pošeptala mu. „Zvláště o les engoulevents.“

Nic nenaznačovalo, že to, co řekla, vzbudilo jeho zájem. „Zatančíme si?“ zeptal se, vzal ji za ruku a omluvil se ostatním. Pak ji odvedl na parket k dalším vířícím párům.

Chtěl jí rozvázat stužku pláště, ale zavrtěla hlavou, protože nechtěla, aby mapy skončily v rukou divadelních uvaděčů. „Raději bych si ho nechala,“ řekla.

Ocitla se v jeho náručí a kroužila po parketu. Ta zatracená hudba zpomalila do valčíku a Estella si byla vědoma, že vzhledem k noční době a podnapilosti většiny návštěvníků divadla by vypadalo nepatřičně, kdyby spolu tančili bez tělesného kontaktu. Když se k ní přiblížil, udělala totéž, až se k sobě tiskli hrudí i tváří. Jeho tvrdé svaly a opálený obličej napovídaly, že tráví víc času venku než někde v kanceláři; vlasy měl skoro tak tmavé jako ona a oči hnědé. Byl to mimořádně hezký muž a za jiných okolností by ji těšilo tančit v jeho náruči. Ale nebyl Francouz – jeho francouzština sice byla dokonalá, stejně jako výslovnost, ale až příliš nacvičená na to, aby to byl jeho mateřský jazyk.

Čekal, až sama začne mluvit. Podle toho, jak s ní hovořil monsieur Aumont, a podle jeho zakrvácené košile bylo Estelle jasné, že on a snad i její matka jsou zapleteni do něčeho mnohem nebezpečnějšího, než je pouhá pomoc uprchlíkům na nádraží, a že tento muž je rovněž součástí té záležitosti. Nedůvěřovala by mu, nebýt toho, že monsieur Aumont, kterého znala od dětství, řekl, že mu věřit může.

„Myslím, že pro vás něco mám,“ začala anglicky.

Vypadal zaskočeně. „Kdo sakra jste?“ otázal se rovněž anglicky tlumeným hlasem.

„Nikdo, koho byste znal,“ vrátila se k francouzštině.

„Vypadat nenápadně asi není vaše silná stránka.“ Ukázal na její šaty, které si ušila proto, aby se za ní všichni otáčeli. Nyní to ovšem byla ta poslední věc, o kterou stála.

„Nikdo, kdo něco skrývá, by na sebe nic takového nevzal,“ opáčila a zaslechla jeho stěží potlačovaný smích. Poslední zbytky odvahy ji opouštěly. Potřebovala to rychle vyřídit, vrátit se k monsieur Aumontovi – kéž by byl v pořádku – a pak konečně dojít domů a doufat tak silně, jako nikdy předtím nedoufala, že se matce nic nestalo.

„Jste pěkně nabroušená.“

„Protože mám hrozný vztek,“ zavrčela. „Musím si pověsit plášť na nějaké bezpečné místo. Co byste mi doporučil?“

„Peter se o něj postará. Hned vedle schodiště.“ Po celou dobu dál tančili a usmívali se na sebe a nikdo kromě nich netušil, co se mezi nimi ve skutečnosti odehrává.

Estella přikývla a vyvinula se mu z náruče. Cestou zpátky si rozvázala šňůrku u krku a na okamžik jí ruka sklouzla na levý postranní šev. Předpokládala, že jestli je onen muž tím, pro koho jsou určeny mapy, za něž stojí prolévat krev, pak si jejího gesta všimne. Jen nerada se s pláštěnkou loučila, látka na ni ji stála celou měsíční mzdu. Ale přesto je to jen nepatrná cena, má-li pomoci monsieur Aumontovi. A matce. A Paříži.

Předala pláštěnku Peterovi a spěchala dolů po schodech, aby byla co nejdříve doma. Vykročila ven do noci, pryč od věcí, kterým nechtěla rozumět, které ji děsily a které jí napovídaly, že život v pařížské krejčovské dílně plné krásných věcí, na jaký byla od dětství zvyklá, je nenávratně ten tam.

Tu se někdo dotkl jejího ramene. Trhla sebou. Neslyšela kroky, ale najednou stál vedle ní onen muž a podával jí černé sako. „Oblečte si to,“ vyzval ji. „Jít domů v těchhle šatech v tuto noční dobu by vás stálo zdraví. Na vašem plášti byla krev. Jste zraněná?“

Natáhl ruku k její tváři. Ucukla, ale hned vzápětí si uvědomila, že ji nechce uhodit, ale udělat něco mnohem jemnějšího – ověřit si, zda nekrvácí. Její vyplašená reakce způsobila, že ruku odtáhl tak rychle, jako by ji nikdy ani nezvedl.

„Není to moje krev. Patří monsieur –“

„Bude lepší, když nebudu znát jeho jméno,“ zarazil ji. „Můžete mě k němu zavést?“

Estella přikývla a on ji následoval. Očividně se v pařížských ulicích vyznal stejně dobře jako ona, protože se jí na nic neptal a kráčel svižně a nenuceně po jejím boku. Když procházeli přes Passage Charlemagne do Village Saint-Paul, jehož omšelé bílé dvory tvořily bludiště, kterými by je nikdo nedokázal sledovat, tázavě na ni pohlédl.

Poprvé během chůze promluvila. „Už to není daleko.“ A pak dodala: „Kdo jste?“

Zavrtěl hlavou. „Bude pro vás bezpečnější, když vám to neřeknu.“

Špion. Tu otázku mu musela položit, přestože věděla, že by ji mohl tady, v úkrytu farních domků, zastřelit nebo ubodat, anebo co muži jako on dělají těm, kdo jim zkříží cestu. „Na čí straně jste?“

„Ještě jsem vám nepoděkoval,“ řekl, což vlastně nebyla odpověď. „Ale ty mapy velmi pomohou francouzskému lidu.“

„A Britům?“ zkoušela získat víc informací.

„A všem Spojencům.“

Znenadání se před nimi objevily dveře domu na Rue de Sévigné a Estella vklouzla na nádvoří. Zarazila se, když viděla, že tělo monsieur Aumonta se svezlo na zem.

Rozběhla se k němu.

Muž ji zastavil. „Udělám, co bude potřeba,“ slíbil. „Zaslouží si slušný pohřeb a dostane se mu ho. Slibuji.“

Pohřeb. Panebože! A co…? „Maminka,“ vydechla Estella sotva slyšitelně, takže to slovo stěží propíchlo černočernou tmu temného města.

„Utíkejte za ní,“ řekl.

„A monsieur?“

„Postarám se o něho.“

Otočila se a strach ji konečně dostihl a rozepnul plášť ukvapených činů, do kterého se dosud halila. Před očima jí vyvstal matčin obličej a modlila se, aby monsieur Aumont mluvil ve svých posledních okamžicích pravdu. Aby maminka byla skutečně v bezpečí.

„Utečte z Francie, jestli můžete. A dejte na sebe pozor.“

Ta slova se vznášela vzduchem a chladnokrevný tón jeho hlasu náhle zabarvil náznak úzkosti. Zatímco spěchala domů, upravila si je pro sebe. Ty na sebe dej taky pozor, mami. Za chvíli budu u tebe.

Ulevilo se jí, když slyšela hlasité chrápání domovníka na židli. Nevěděla, jak by mu vysvětlila svůj rozrušený stav a proč má přes šaty přehozený pánský smoking. Vyběhla nekonečnou spirálu schodiště, až se ocitla u dveří jejich bytu. Když spatřila matku v temné kuchyni s hrnkem kávy v obou rukách, spadl jí kámen ze srdce. Dopadl však těžce na podlahu, když si všimla, jak je matčin obličej sinalý a hrnek se jí třese, až z něj šplouchá tmavá tekutina.

„Pověz mi všechno,“ vyzvala ji Estella ještě ve dveřích.

„Moc toho nevím,“ zašeptala matka. „Monsieur Aumont pracuje pro Angličany, aspoň si to myslím. Nic konkrétního mi nikdy neřekl. Ale má tolik příbuzných v Belgii, Švýcarsku a Německu, všichni jsou to samozřejmě Židé. Předával dál informace, které mu posílali. Židé nemají nacisty v lásce. Monsieur Aumont taky ne. A já rovněž ne.“

„Já samozřejmě taky ne, ale stojí to za to, abys dávala v sázku svůj život?“

„A co mám dělat? Viděla jsi je. Děti, kterým jsme pomohli tajně uprchnout z Německa do Francie a pak dál do bezpečí a kterým nemůžeme dát víc než polévku a objetí. Jejich otce a matky jim vzali, protože mají jiné náboženství. Jestli jim můžeme nějak pomoct, proč to neudělat?“

Ovšemže jim musí pomáhat a taky to dělají. Stát stranou a nedělat nic by bylo jako se Paříže úplně vzdát, zapomenout na soucit a smířit se s tím, že tento svět je pod vládou netvorů.

„Jak moc jsi do toho zapojená?“ chtěla vědět Estella.

Matka usrkla kávy. „Ne moc. Nedělám víc, než že držím v tajnosti, co vím od monsieur Aumonta. A pomáhám mu na Gare du Nord najít ty osoby, které hledá. Je snadné v davu přehlédnout červený šátek nebo zelený baret, když je člověk sám. Když vykoná, co je potřeba, setkáváme se za nádražím. Pak mě vždy doprovodí domů. Ale dnes nepřišel.“

„Je mrtvý, mami.“

„Mrtvý?“ To slovo bylo jako vynechaný steh, který zničil tkanivo jejich života. Matka chytila Estellu za ruku. „To není pravda.“

„Viděla jsem ho. Poslal mě, abych předala nějaké mapy.“

Estella sevřela matce ruku pevněji a pověděla jí, co se stalo. O krvi. O divadle. O tom muži. Pak řekla, že se ten muž o tělo monsieur Aumonta postará. „Myslím, že to opravdu udělá,“ zakončila tiše.

„Teď jsi ale do toho zapletená taky,“ konstatovala matka a tvář jí zbělela hrůzou. „Všude jsou zvědové. A kdo ví, jak dlouho bude trvat, než tu začne řádit wehrmacht.“ Matka se zhluboka nadechla a posadila se zpříma. „Musíš odjet z Francie.“

„Nikam nepojedu.“

„Ale ano, pojedeš.“ Matčin hlas zněl odhodlaně. „Tady už nemůžeš zůstat. Jestli tě někdo dnes v noci viděl…“ Nedokázala tu větu dokončit.

„Nikdo mě neviděl.“

„Jestlis viděla ty mapy, můžeš snadno skončit jako monsieur Aumont. A tady v Paříži nebudeš nikdy nic víc než švadlena v nějaké dílně. Jako já. Pošlu tě do New Yorku.“

„Ale mně se líbí být obyčejná švadlena.“ New York! Co je to za nápady?

„To není pravda. Podívej se na svoje šaty. Žádný couturier by se za ně nemusel stydět. Jsme uprostřed války. V Paříži brzy nezbude žádný krejčovský průmysl.“

„Co bych dělala v New Yorku?“ Estella se snažila o lehký tón, jako by to všechno byl jen žert. Ale obraz těla monsieur Aumonta na zemi mezi keři a vědomí, jak blízko se její matka dostala k nebezpečí, jí stahovaly hlasivky. „Sama tam nepojedu.“

„Pojedeš. Monsieur…“ Matce se zalily oči slzami. „Monsieur Aumont mě požádal, už před několika týdny, abych se ujala vedení dílny, kdyby se mu něco stalo. Naše métier je umírající umění. Musím je udržet při životě, už kvůli jeho památce. Já ty mapy dnes večer neměla v ruce. Ty ale ano.“

„Nic mi nehrozí.“ Utečte z Francie, jestli můžete, zněla ji v uších slova toho muže.

„Monsieur Aumont si to taky myslel.“

Estella vstala a vytáhla z kredence láhev portského. Nalila sobě i Jeanne po skleničce a ihned tu svou vyprázdnila. Neuměla si představit svůj život bez matky. To ona jí dovolila šít na šicím stroji, když bylo Estelle pouhých pět let, nosila jí domů ústřižky látek, ze kterých Estella vytvářela stále vynalézavější oděvy pro svoji hadrovou panenku. O svátcích a po večerech, když Jeanne musela dlouho pracovat, nechávala Estellu sedět v dílně pod stolem u svých nohou a vyrábět z odstřižků její vlastní verze květů.

Vždycky tu byla jen Estella a její matka. Jen ony dvě spolu chodily každou sobotu ráno do Les Halles udělat nákup na celý týden. Spolu se každé nedělní ráno modlily v kostele Saint-Paul-Saint-Louis. Lehávaly spolu bok po boku v posteli a některé noci Estella vyprávěla, co zažila v La Belle Chance s Huette a Renée, jindy obě upadaly do tvrdého spánku, protože Estella až do pozdní noci skicovala. Nikdo jiný v jejich životě nebyl, ani teď, ani nikdy předtím.

Někdy si Estella přála mít sestru, aby nezůstala bez rodiny, až matka jednou zemře. Věděla ale, že takové fantazie jsou k ničemu. Až tu jednou, nedej bože, Jeanne nebude, zůstane Estella sama. Co se týče otce, kromě toho, že zemřel ve velké válce, o něm matka nikdy nemluvila.

Estella se posadila, vzala matku za ruku a hledala u ní ujištění, že to s jejím odchodem nebude tak horké. „Stejně už neodplouvají žádné lodě,“ namítla bezmocně. „Musela bych odjet až do Janova, a to je už nemožné.“

„Minulý týden uveřejnil americký velvyslanec v Le Matin výzvu, že všichni američtí občané mají jet přímo do Bordeaux, odkud je americká loď přepraví do New Yorku.“

„Já jsem ale francouzská občanka, mě se to netýká.“

Matka vstala a prošla jejich malým bytem. Většina lidí, kteří by si to jen trochu mohli dovolit, by se ho mileráda vzdala: nebyla sem zavedena voda, chyběl výtah, takže musely šlapat šest pater pěšky, místnosti byly mrňavé – jen jedna ložnice, kuchyňka s jídelním stolem, který však mnohem častěji používaly jako pracovní stůl na šití, pohovka, jen nejnutnější vybavení: nádobí, šatníky a samozřejmě šicí stroj. Nic lepšího si ze svých mezd nemohly dovolit.

Jeanne vzala svou boîte à couture, starožitnou skříňku na šití vyrobenou z březového dřeva, nejkrásnější věc, kterou vlastnily. Víko zdobila litografie trsu kosatců bičovaných větrem. Estelle vždy připadalo, že se jejich stonky naklánějí pod náporem větru ne proto, že se podřizují vůli větru, ale neohroženě, jako by tančily. Její matka zvedla víko, vyndala krabičky s jehlami, stříbrný náprstek, cívky nití a těžké nůžky. Úplně na dně ležel složený list. „Máš americké papíry,“ řekla a podala dokument Estelle.

„Cože?“ nechápala Estella.

„Máš americké papíry,“ opakovala matka pevným hlasem.

„Kolik jsi za ně zaplatila? V téhle době nikdo nechce kvůli falšování dokumentů riskovat krk.“

„Jsou pravé.“

Estella si protřela oči. „Jak můžu mít proboha americké papíry?“

Ticho se protahovalo tak dlouho, až měla Estella pocit, že je nelze dál napínat a že za chvíli ho uslyší prasknout. Konečně matka promluvila. „Tvůj otec byl Američan. Narodila ses tam.“

„Můj otec byl francouzský voják,“ namítla Estella.

„Nebyl.“

Tentokrát se na ně ticho sneslo jako těžké jutové sukno a připravilo je o dech. Nyní vyprázdnila svoji sklenku matka.

„Byla jsem v New Yorku,“ řekla Jeanne. „A tam ses mi narodila. Nechtěla jsem ti to nikdy říct, ale tvoje bezpečí je teď pro mě to nejdůležitější.“

Estella rozevřela dokument a uvnitř spatřila svoje jméno. Potvrzovalo, že matka nelže. „Jak se to stalo?“

Matčiny oči se zalily slzami úzkosti. „Je pro mě bolestné o tom mluvit.“

„Mami!“ zvolala Estella, zděšená matčinými slzami. „Promiň. Snažím se to jen pochopit.“

„Pochopení teď není důležité. Musíš pryč z Paříže. Poslední zvláštní vlak amerického velvyslanectví odjíždí zítra. Minulý týden jsem tam zašla, abych se informovala. Jen tak, pro všechny případy. Pak jsem ale v sobě nenašla odvahu, abych ti to řekla. Nechtěla jsem tě ztratit. Ale teď už nic jiného nezbývá.“

„Jak tě můžu opustit?“ hlesla Estella, neschopná si představit, jak nastupuje do vlaku plného Američanů, cestuje přes zemi zataženou do války až do Bordeaux, kde se nalodí coby americká občanka a odpluje do New Yorku. Bez matky.

„Můžeš a taky to uděláš.“

Estella se namísto odpovědi rozeštkala.

„Cherie,“ zašeptala matka, sevřela dceru do náruče a přitiskla si její hlavu na prsa. „Neplač. Když budeš plakat, budu plakat i já. A je možné, že pak nedokážu přestat.“

Zoufalství v matčiných slovech bylo pro Estellu poslední kapkou. Nedokázala poslechnout. Plakala tak jako ještě nikdy předtím, představovala si matku samotnou v dílně, samotnou v jejich bytě, samotnou v posteli. Jako špulka nití se před ní odvíjela léta ležící před nimi, během nichž se neuvidí a nebudou ani vědět, kdy či zda vůbec se znovu setkají.

Kapitola 3

Ráno se probudilo do zvuků štuk shazujících bomby na blízkou citroenku. A Estella cítila, že ztrácí naději na to, že její matka změní svůj názor. To bombardování naopak jen posílí její odhodlání dostat Estellu pryč ze země.

Po stresujících hodinách strávených v přeplněném protileteckém krytu spěchaly obě mlčky na Gare d’Austerlitz. Jitřní obloha počátku léta byla spálená do černa a vzduch zhoustl štiplavým kouřem.

„Doufám, že vlak vyjede se zpožděním,“ mumlala matka, zatímco Estella si přála pravý opak – aby vlak během bombardování nějakým zázrakem dodržel jízdní řád a jí nezbylo než zůstat s matkou v Paříži.

V noci nikdo neklepal na dveře. Nikdo si pro ni nepřišel. Mladá žena, která prakticky nic neví, přece nikomu nestojí za pozornost. Hned vzápětí jí ale v uších znovu zaznělo varování toho muže: Utečte z Francie. Co jestli vystaví matku nebezpečí, když tu zůstane? Ta myšlenka, při které se zachvěla hrůzou, byla jediným důvodem, jenž ji donutil držet s matkou tempo a nedbat na to, jak jí kufr a šicí stroj odírají nohy. Většinu prostoru v kufru zabírala matčina skříňka na šití. Jeanne trvala na tom, že si ji Estella musí vzít s sebou, stejně jako šicí stroj, a pro Estellu byla představa, že matka zůstane v bytě sama, a navíc bez těchto dvou důležitých věcí, jen těžko snesitelná. Ale matčin zraněný pohled, když Estella oba dary odmítla, byl stejně nesnesitelný. Přijala je tedy a jedna její část byla vděčná za ty dva cenné předměty, jež jí budou matku při každém použití připomínat.

Nádraží Gare d’Austerlitz bylo tak přeplněné, že se jen stěží prodíraly davem. Ranní bombardování roznítilo jiskru strachu, který se po městě šířil jako požár. Lidé si říkali, že jestli mohou jen dvě stovky německých bombardérů shodit tolik bomb v těsné blízkosti jejich domovů, pak nemá cenu vyčkávat, co se stane, až přiletí znovu. Všude se válela odložená zavazadla a kusy nábytku, věci, které se už nevešly do vlaků – lampy a rozbité vázy, medvídci s utrženými tlapkami, ztichlé stojací hodiny.

Panovalo příšerné vedro. Estelle se řinul po zádech pot, i když měla na sobě jen lehké letní šaty. Její plíce lapaly po vzduchu, který jim kradlo vedro a masa lidských těl.

Do nosu jí stoupal pach zoufalství, viděla je přímo před sebou, když si lidé předávali nad hlavami nemluvňata, aby je dav nerozdrtil, až doputovala na nějaký stůl u vlaku, kde si je pak vyzvedly jejich matky, jakmile se jim podařilo prodrat se dopředu. Ale Estella také viděla, jak některé matky nastoupily do vagonu daleko od stolu v domnění, že jejich děcko ve vlaku už je, a teprve, až se dal vlak do pohybu, si uvědomily, že zůstalo na nástupišti. Viděla jejich ruce bušit na okna, ústa otevírat se v neslyšném křiku. Kdo se teď o ty děti postará? říkala si Estella a sevřela matce ruku.

„Tady je tvůj vlak,“ zvolala Jeanne a táhla Estellu na méně zaplněné nástupiště. Záměrně odvracela oči od matek, které ztratily své děti.

Když došly k vlaku, vypraveného speciálně pro Američany, měla Estella pocit viny. Cítila se jako podvodnice. Co je ona za Američanku, až na tu americkou výslovnost, kterou náhodou získala od rodilého mluvčího? Jejich vlak byl plný, ale ne tolik, aby cestující museli jako místa k stání využít i toalety, jako tomu bylo jinde. Stěny nástupiště tu nepokrývaly křídou psané vzkazy rozdělených členů rodiny o tom, kam míří. Pro šťastlivce odjíždějící tímto vlakem existoval pouze jediný cíl: Amerika. Tady nestály žádné stoly se zapomenutými dětmi.

Američtí muži na sobě měli elegantní obleky a naleštěné polobotky a jejich manželky, jichž nebylo mnoho, letní sukně, rukavičky, kloboučky a lodičky. Francouzští občané na protějším nástupišti byli navlečení do kabátů, do několikerých vrstev šatů a svetrů – prostě do všeho oblečení, které se jim nevešlo do kufrů.

A už před nimi stál muž kontrolující doklady. Než mu je Estella podala, sevřela matce paži. „Maman, prosím, pověz mi něco víc o mém otci.“

Jeanne rezolutně zavrtěla hlavou. „Na to teď není čas. Buď hodná, ma cherie.“ Políbila Estellu na obě tváře.

Estella ji sevřela do náruče. „Jsem pořád hodná,“ namítla s chabým úsměvem.

„To teda nejsi skoro nikdy,“ utahovala si z ní matka. „A ne abys na tom něco měnila. Zůstaň přesně taková, jaká jsi teď.“

Estelle se sevřelo hrdlo a udusilo slova, která by tak ráda vyslovila: Děkuju. Nikdy na tebe nezapomenu. Dávej na sebe pozor. Z očí ji kanuly slzy a smáčely matčinu blůzku.

„Musíš už jít,“ vybídla ji matka, ustoupila o krok dozadu a jemně postrčila dceru k vlaku, jako by byla dítě, které odmítá odejít do školy.

„Mám tě moc ráda, mami,“ podařilo se Estelle konečně ze sebe vyrazit. „Tohle je pro tebe.“ Podala matce balíček ukrývající halenku ušitou z posledního zbytku zlaté látky. Estella na ní pracovala celou noc. „Obleč si ji vždycky, když ti bude smutno.“

„Jdi.“ Výraz, který se objevil na matčině tváři, byl pro Estellu zcela nový, zbavený masky klidu. Vše, co se předtím skrývalo, nyní vytrysklo na povrch. Všechna láska, kterou Jeanne chovala ke své dceři, a taky zoufalství a strach.

Estella se přinutila nastoupit do vlaku. Naklonila se přes nějakého muže, který se ohradil slovy Watch it!, aby ještě oknem zahlédla matčina vzdalující se záda, když už si myslela, že je to poslední okamžik, kdy svoji matku vidí, Jeanne se obrátila, pátrala očima po oknech vlaku, vyslala vzdušný polibek a přitiskla k srdci balíček, poslední zbývající kousek její dcery. Pak Estelle zmizela z dohledu.

Estella si setřela slzy, posadila se a v duchu si stále znovu přehrávala poslední obrázek své matky. Modlila se, aby dojela bezpečně do Bordeaux a aby ji odtamtud nevykázali zpátky do Paříže. Stále nedokázala uvěřit tomu, že se narodila v Americe a že má amerického otce.

Jakmile však vlak začal projíždět krajinou, na všechny záhady svého života zapomněla. Do očí jí vstoupily slzy dojetí. Po cestách kráčely tisíce hrdých žen s vlasy ovázanými šátky ve vlasteneckých barvách červené, bílé a modré a v kalhotách, jako by hlásaly, že šaty jsou příliš změkčilé, nehodné úkolu dojít pěšky do bezpečí. Vysoké topoly podél cest napodobovaly hrdou vzpřímenost žen a jejich dlouhé stíny jako by ukazovaly směr, jímž lze dojít do místa bezpečí. Avšak jak se vlak vzdaloval od Paříže, ono vytoužené místo se nikde nezhmotňovalo a Estella se musela dívat na ubohost, která zdaleka převyšovala její vlastní a vůbec všechno, co si kdy dokázala představit.

Hovor utichl, když vlak míjel zástupy vyhublých lidí, kteří se už mnoho dní vlekli pěšky z Belgie, ze severu Francie a také z Paříže. Cestující viděli z vlaku ženu nesoucí kočku, dítě s klecí, staršího muže tlačícího vozík plný dětí, kočárek s křehkou stařenkou, dítě svírající panenku, množství kufrů, hrnců, peřin a koček a psů, zástupy žen a dětí, ale jen málo mužů. Někteří lidé jeli na kole. Většina šla pěšky. Auta s matracemi na střechách na ochranu proti bombardování se jen stěží prodírala davem. Koňské povozy skoro neměly šanci projet, náklaďáky plně naložené lidmi troubily.

Když vlak ujel další kus, viděla Estella lidí ležící po stranách cesty. Nehýbali se. Staří vyhladovělí lidé, kteří neměli sílu k dalšímu pochodu. Znovu se rozplakala a pevně se objala rukama. Věděla, že kdyby ty scény viděla předtím, tehdy by si v noci neoblékla své zlaté šaty a nešla do klubu. Vzpomněla si na den, vlastně to nebylo tak dávno, kdy se stala svědkem toho, jak vynášeli ze Sainte-Chapelle vitrážová okna zabalená do plátna. Šokoval ji tenkrát význam té scény: totiž že vláda předpokládá, že se Paříž bude bombardovat. Zároveň však byla i ráda, že krása jejího města zůstane přesto zachována. Nyní si však uvědomila marnost toho počínání. Jestliže vláda věděla, že město bude bombardováno, proč nezabalila do plátna jeho obyvatele a neuložila do bezpečí je namísto panelů mrtvého skla?

Zaoceánský parník SS Washington byl ověšen tolika americkými vlajkami, že vypadal jako bizarní reklama na svoji vlast, jíž vlastně ve skutečnosti i byl. Vlajky neměly nikoho nechat na pochybách o tom, že to není válečný křižník, takže by se loď neměla torpédovat ani ostřelovat a měla by jí být umožněna bezpečná plavba do Ameriky. Tolik jiných lodí už Němci od začátku války potopili. Estella na loď zírala s otevřenou pusou. Nešlo jí na rozum, že v této době ještě vidí, jak jeřáby nakládají na loď auta boháčů, že si s sebou lidé stále ještě mohou odvézt všechno, bez čeho podle svého mínění nedokážou žít. Až na Estellu, která tu zanechávala to nejcennější ve svém životě – svoji matku.

Loď byla nejprve zaplněná pouze z poloviny, což ji také překvapilo. Copak s sebou nemohli vzít pár z těch zoufalých lidí, kteří v zástupech putovali po Francii, i když nemají potřebné dokumenty? Pak se ale dozvěděla, že plují do Lisabonu, kde se nalodí ti, kteří to do Bordeaux nestihli. A potom už byla loď tak plná, že se všude – v salonu, v knihovně i v zimní zahradě s palmami – umístila rozkládací lehátka. Ba i vypuštěný plavecký bazén se proměnil v ložnici. Navzdory množství lidí všude vládlo ticho, jako by pasažéři byli duchové, jež lze vidět, ale ne slyšet. Jejich obličeje prozrazovaly strach a úzkost, zvláště když jim bylo řečeno, aby spali se záchrannými vestami pod polštářem. Každý den přicházely další špatné zprávy. Němci už bušili na pařížskou bránu. Vláda vyjednávala, ale pak vzala do zaječích. Město pokryl popílek z dokumentů, které ministerstva pálila, aby se nedostaly do rukou nepřítele.

Jedenáctého června, když se plavili z Lisabonu do Galway, kde měli nabrat další americké pasažéry, stála Estella v přízračném ranním šeru na palubě, protože nemohla spát. Obloha za lodí byla ještě temná, ale americké vlajky před ní už byly plně osvětlené a činily loď mnohem nápadnější. A stejně jako vlajky zářila i Estella, protože si oblékla svoje zlaté šaty coby náhražku matčiny náruče. Zavřela oči a představovala si maminku ve zlaté halence, kterou pro ni ušila, obě spojené přes moře pruhem zlatého hedvábí.

Zůstaň přesně taková, jaká jsi teď, zněla jí v uších matčina poslední slova. Ale kdo je Estella teď, bez domova, bez práce, bez rodiny, s minulostí plnou lží a smyšlenek?

Ucítila, že někdo stojí vedle ní.

„Lucky strike?“ zeptal se muž.

„Kde jste sehnal americké cigarety?“ Muž měl vlasy v barvě písku, jantarově hnědé oči a milý úsměv a nabízel jí něco jiného než starosti. Přijala cigaretu a vděčně vtáhla kouř.

„Moji rodiče s sebou loni přivezli kartony cigaret. A i když všichni kouříme jako o závod, nepodařilo se nám je všechny spotřebovat.“

„Věděl jste o tom, že ve Francii taky máme cigarety?“

„Vy jste Francouzka?“ podivil se.

„Ano,“ odpověděla hrdě. „Ale narodila jsem se v Americe.“

Ta slova se zavěsila na noční oblohu jako světlice, neúprosná, zneklidňující.

„Takže vás asi urazí, když vám řeknu, že moji rodiče říkají, že kouřit gauloisky je jako kouřit hlínu.“

„Tohle je zase, jako bych kouřila vzduch,“ popíchla ho.

Položil si ruku na srdce v předstíraném rozhořčení. „Chcete naznačit, že Francouzi jsou tvrdší než my?“

„Musíme být. Ameriku se nikdo nechystá obsadit.“ Estella oklepala popel do vody, do tmy, která skrývala bůhvíjaké hrůzy: ponorky, torpéda. Ledovce byly to poslední, co jim teď dělalo starosti.

„Mimochodem, jmenuju se Sam,“ řekl muž. „A je mi to líto.“

„Estella. A nemusí vám to být líto, jestli se taky nechystáte zaútočit na Paříž. Co děláte ve Francii?“

„Můj otec je doktor, matka zdravotní sestra. Přijeli sem s Červeným křížem. Ale teď odplouvají.“

„Nebude nyní Červený kříž potřebný víc než předtím?“

„Ano, ale matka je nemocná. Před několika týdny ji nešťastnou náhodou v nemocnici postřelil jeden voják při vyprazdňování zásobníku. Rána se jí zanítila.“

„Uzdraví se?“ Estella si uvědomila, že i ostatní lidé mají matky a dělají si o ně starosti.

„Už je na tom lépe. Můj otec se ale stejně stydí. Připadá mu, jako by utíkal. Ale myslím si, že ve skutečnosti je tajně rád, že má záminku pro odchod. I když nebýt matčina zranění, asi by zůstal.“

„Vy jste taky lékař?“

„Ne.“ Odmlčel se. „Budete se mi smát, až vám řeknu, co dělám,“ dodal váhavě.

„Pak mi to musíte říct. Zrovna teď se moc ráda něčemu zasměju.“

Sam se usmál. „No tak dobře. Jen abych vám poskytl důvod k smíchu, svěřím vám, že jsem na rok přerušil medicínská studia, abych se s rodiči dostal do Francie. Ale pracoval jsem jako střihač ve Worthově salonu. A důvod, proč jsem se k vám přidružil, je ten, že mě zajímá, kdo vám navrhl tyhle šaty. Mají linie Vionnetové a moderní vzhled McCardellové. Ať to byl kdokoli, moc rád bych pro tu osobu stříhal.“

„McCardellová?“

„Claire McCardellová. Americká módní návrhářka.“

„No, tak ta tyhle šaty nenavrhovala,“ řekla Estella. „Je to můj design.“

Sam uznale hvízdl. „Kde jste se naučila takhle šít?“

„Od maminky. Skoro celý svůj život jsem strávila v krejčovské dílně. Moje řemeslo jsou umělé květy. A rok jsem navštěvovala Newyorskou školu krásných a užitých umění. Od té doby, co ji zavřeli, jsem každý víkend chodila na tržnici do Carreau du Temple a kupovala všechno, co jsem si mohla dovolit koupit z použitých modelů haute couture, které tam prodávají. Doma jsem pak šaty rozpárala a znovu sešila, abych viděla, jak jsou ušité. A pak jsem je zase prodala a koupila jiné.“

„Takže mi asi porozumíte, když vám řeknu, že radši stříhám látky, než řežu lidi. Prosím.“ Nabídl Estelle další cigaretu, protože první po několika dnech bez cigaret už lačně vykouřila.

„Jak se ze studenta medicíny stane střihač v módním salonu?“

„Na to, aby člověk dostal práci v módním domě Worth, musí být zatraceně dobrý střihač,“ konstatovala Estella. V té chvíli prořízl tmu záblesk světla.

„Co to krucinál bylo?“ řekl Sam.

„Nevím.“ Zalil ji strach jako jedna z vln pod nimi.

„Německá ponorka,“ potvrdil Sam její podezření.

Miluju tě, mami, pomyslela si.

„Pojďte se mnou,“ pobídl ji Sam.

Jestli přežijeme.

Table of Contents

Část první - Estella

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3