Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Válková

VZNIK ČSR 1918

Velezrada se trestá

Ilustrace Petr Kopl

Vydala Grada Publishing, a.s. pod značkou Bambook

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 6862. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová

Jazyková úprava Štěpánka Poupětová

Návrh obálky a sazba Petr Kopl

Formát ePub Štěpán Böhm

První vydání, Praha 2018

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

Text © Veronika Válková, 2018

Illustrations © Petr Kopl, 2018

ISBN 978-80-271-3830-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-9962-4 (pdf)

ISBN 978-80-271-0361-4 (print)

Věnováno památce mé drahé babičky Věry, rozené Vodenkové,

od jejíž smrti letos uplyne 15 let.

JMENUJU SE BÁRA.

JE MI DVANÁCT, TEĎ PŮJDU DO ŠESTÉ TŘÍDY A JAKO KAŽDÉ DÍTĚ SE POŘÁD ROZČILUJU S RODIČI. OPRAVDU BY MĚ ZAJÍMALO, PROČ DOSPĚLÁCI MYSLÍ JEN NA SEBE A JSOU PŘESVĚDČENÍ, ŽE PRO JEJICH DÍTĚ JE DOBRÉ ZROVNA TO, CO ONI SI MYSLÍ, ŽE JE DOBRÉ. NĚKDY SI PŘIPADÁM JAKO ŠACHOVÁ FIGURKA. ŠOUPNOU MĚ TAM, KDE MĚ CHTĚJÍ MÍT, A JEŠTĚ ČEKAJÍ, ŽE Z TOHO BUDU NADŠENÁ. NEMŮŽU SE DOČKAT, AŽ VYROSTU A PŘESTANOU SI SE MNOU DĚLAT, CO CHTĚJÍ.

TAK TŘEBA: JSEM JEDINÁČEK. NIKDY MĚ NEBAVILO BÝT JEDINÁČKEM. A KDYŽ JSEM SE NAŠE POKOUŠELA PŘEMLUVIT, ABY MI POŘÍDILI SOUROZENCE, SNAŽILI SE MI NAMLUVIT, ŽE TAKHLE JE TO PRO MĚ LEPŠÍ. KDYBY NÁS BYLO VÍC, NEMOHLA BYCH PRÝ CHODIT NA FRANCOUZŠTINU A GYMNASTIKU A NA PIÁNO A NEMOHLI BYCHOM NA DOVOLENOU DO ŘECKA, PROTOŽE BYCHOM NA TO NEMĚLI PENÍZE. A V DĚTSKÉM POKOJÍČKU BYCHOM SI SKÁKALI PO HLAVĚ. VŮBEC JE NENAPADLO, ŽE BYCH KLIDNĚ OŽELELA FRANCOUZŠTINU NEBO GYMNASTIKU NEBO PIÁNO. KDYBYCH MĚLA SÉGRU, MOHLY BYCHOM CHODIT TŘEBA JEN NA GYMNASTIKU, ALE SPOLU. NEBO ŽE BYCH BYLA RADŠI CELÉ LÉTO SE SÉGROU NA CHALUPĚ U BABI JIZERSKÉ A LÍTALA PO LESE, NEŽ SE S NIMI SAMA ŠKVAŘILA NA PLÁŽI V ŘECKU. A ŽE BYCH SI SE SÉGROU S RADOSTÍ SKÁKALA PO HLAVĚ, V POKOJÍČKU I JINDE. PRAVDA JE, ŽE PRO NĚ JE POHODLNĚJŠÍ MÍT JEN JEDNO DÍTĚ. SLYŠELA JSEM, JAK SE O TOM MAMINKA BAVÍ S TETOU MIRKOU, KTERÁ MÁ DVA KLUKY, MOJE BRATRANCE. A TETA JÍ ŘÍKALA, AŤ SI UVĚDOMÍ, ŽE SICE TEĎ ONI MAJÍ NA STAROSTI JEN JEDNO DÍTĚ, ALE ŽE TO DÍTĚ, TEDY MĚ, TAKY ODSOUDILI K TOMU, ŽE ONO BUDE MÍT JEDNOU NA KRKU DVA NEMOHOUCÍ STAŘÍKY. MAMINKA PAK S TETOU NĚJAKOU DOBU NEMLUVILA. ALE MNĚ PŘIPADÁ, ŽE TETA MÁ PRAVDU. JAK JÁ MÁM JEDNOU ZVLÁDNOUT SAMA SE POSTARAT O NĚ OBA, KDYŽ PRO NĚ DVA JE TEĎ NÁROČNÉ STARAT SE O MĚ JEDNU? NENÍ TO FÉR.

A DRUHÁ VĚC: NAŠI NÁS PŘESTĚHOVALI. DONEDÁVNA JSME BYDLELI V PANELÁKU V PRAZE NA JIŽNÍM MĚSTĚ. PODLE MĚ NÁM TAM NIC NECHYBĚLO. ALE NAŠI PŘIŠLI S TÍM, ŽE BYT JE MALÝ, ŽE JE V PRAZE HROZNÉ ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ A VŮBEC, A KOUPILI DŮM SE ZAHRADOU KOUSEK OD PRAHY. MAMINCE JE TO JEDNO, ONA PRACUJE JAKO PŘEKLADATELKA, TAKŽE VĚTŠINU PRÁCE VYŘIZUJE PŘES E-MAILY, TATÍNKOVI TAKY, PROTOŽE TO MÁ DO PRÁCE AUTEM SKORO STEJNĚ RYCHLE, JAKO KDYŽ DŘÍV JEZDIL METREM A TRAMVAJÍ. ALE ODSKÁKALA JSEM TO JÁ, PROTOŽE ODSUD NEMŮŽU DOJÍŽDĚT DO STARÉ ŠKOLY. TAKŽE JSEM PŘIŠLA O VŠECHNY KAMARÁDY A KAMARÁDKY, SE KTERÝMI JSEM PĚT LET CHODILA DO TŘÍDY. O TEREZKU, MOU NEJLEPŠÍ KAMARÁDKU, SE KTEROU JSME VŽDYCKY SEDĚLY V JEDNÉ LAVICI, O MIKULÁŠKA, KTERÉMU JSEM DÁVALA OPISOVAT ÚKOLY Z MATIKY, KATKU, DÁŠU... ALE HLAVNĚ ŽE JSEM NA ČISTÉM VZDUCHU, ŽE? DALŠÍ DOSPĚLÁCKÉ SOBECTVÍ. PŘESTOŽE JE TEN DŮM OPRAVDU VELIKÝ A JE POROSTLÝ ZELENI, O KTERÝCH SI DOSPĚLÁCI MYSLÍ, ŽE JE TO BŘEČŤAN NEBO PSÍ VÍNO, ALE ZELENI SE JEN TAK TVÁŘÍ, A KDYŽ JE NIKDO NEVIDÍ, POBÍHAJÍ PO OMÍTCE A ŠUSTÍ. A MŮJ POKOJÍČEK JE STEJNĚ VELKÝ JAKO NÁŠ STARÝ OBÝVÁK.

JE ALE JEDNA VĚC, KVŮLI KTERÉ JSEM OCHOTNÁ NAŠIM TO PŘESTĚHOVÁNÍ ODPUSTIT A KTERÁ BY SE NIKDY NESTALA, KDYBYCHOM ZŮSTALI VE STARÉM BYTĚ.

VLASTNĚ DVĚ VĚCI.

S DOMEM JSME KOUPILI KOČKU BARČU. JE ČERNÁ S BÍLÝM BŘÍŠKEM, NÁPRSENKOU A TLAPKAMI A CHOVÁ SE JAKO PRAVÁ DÁMA. DĚLÁ SI, CO CHCE, ALE DĚLÁ TO, JAK TATÍNEK ŘÍKÁ, S NOBLESOU. KOČKY JSOU VŠECHNY TAJEMNÉ A BARČA DVOJNÁSOB, A TO JE SUPER. KONEČNĚ MÁM JINÉ ZVÍŘE NEŽ ŽELVU PÍĎU, PROTOŽE V PANELÁKU MI NAŠI NIC CHLUPATÉHO DOVOLIT NECHTĚLI. TO JE TA PRVNÍ PRIMA VĚC.

TA DRUHÁ JE, ŽE JSEM NA PŮDĚ VE STARÉ TRUHLE NAŠLA KOUZELNÝ ATLAS. NA PRVNÍ POHLED VYPADÁ JAKO STARÝ ŠKOLNÍ DĚJEPISNÝ ATLAS, ALE HODNĚ STARÝ, PROTOŽE JE VÁZANÝ V KŮŽI A TA KŮŽE JE UŽ DOST OHMATANÁ. NA PRVNÍ STRANĚ JE NAPSÁNO:

OD KOHO SESTAVENÝ, TO NEJDE PŘEČÍST, PROTOŽE JE TAM KAŇKA. NA DALŠÍCH STRÁNKÁCH JSOU MAPY. VĚTŠINOU JSOU TO MAPY EVROPY, ALE NAŠLA JSEM TAM I MAPY JINÝCH SVĚTADÍLŮ. NEJSOU BAREVNÉ JAKO V NORMÁLNÍCH ATLASECH, ALE ZAŽLOUTLÉ A NAKRESLENÉ VYBLEDLÝM HNĚDÝM INKOUSTEM. TAM, KDE JE LES, JE MÍSTO ZELENÉ BARVY SPOUSTA MALÝCH STROMEČKŮ. MĚSTA NEJSOU VYZNAČENÁ KOLEČKEM, ALE OPRAVDU JE TAM NAMALOVANÉ MALÉ MĚSTEČKO, VĚTŠINOU S HRADBAMI A S BRÁNOU, NEBO JENOM HRAD NEBO VESNIČKA. TAM, KDE MAJÍ BÝT HORY, JSOU NAKRESLENÉ RŮZNĚ VELKÉ KOPEČKY A V MOŘÍCH PLAVOU VELRYBY A VŠELIJAKÉ NESTVŮRY A PLUJÍ PO NICH KORÁBY S PLACHTAMI. NĚKDE JE PRÁZDNÁ PLOCHA A NA NÍ JE NAPSÁNO HIC SUNT LEONES. ZJISTILA JSEM, ŽE TO ZNAMENÁ ZDE JSOU LVI A PSALO SE TO DO MAP NA MÍSTA, KTERÁ JEŠTĚ NEBYLA PROZKOUMANÁ A NIKDO NEVĚDĚL, CO TAM JE. TAKOVÁ UŽ DNESKA ASI NEJSOU, A TO JE ŠKODA.

KDYŽ SÁHNU NA MAPU, PŘENESE MĚ ATLAS DO MINULOSTI.

OPRAVDU.

UŽ SE MI TO STALO NĚKOLIKRÁT.

A MÁM DŮKAZY — PROTOŽE KDYŽ V MINULOSTI NĚCO DOSTANU, VRÁTÍ SE TO SE MNOU K NÁM NA PŮDU. TYHLE SUVENÝRY SI SCHOVÁVÁM DO KRABICE POD POSTELÍ A UŽ TAM MÁM NÁHRDELNÍK OD KARLA IV. A VYŘEZÁVANÝ DRAHOKAM A SANDÁLY Z POMPEJÍ A DALŠÍ VĚCI.

SNAŽILA JSEM SE VYZKOUMAT, JAK ATLAS FUNGUJE. NA NĚCO UŽ JSEM PŘIŠLA. ČÍM DÉLE NECHÁM RUKU NA MAPĚ, TÍM DÉLE JSEM V MINULOSTI. DO MINULOSTI SE DOSTANU VŽDYCKY OBLEČENÁ TAK JAKO LIDÉ, KTEŘÍ TAM ŽIJÍ, ALE JAKMILE SE VRÁTÍM NA PŮDU, MÁM NA SOBĚ ZASE SVOJE ŠATY. A V MINULOSTI TAKÉ VŽDYCKY UMÍM MLUVIT JAZYKEM, KTERÝ SE TAM POUŽÍVÁ.

ZATÍM JSEM NEPŘIŠLA NA TO, JAK SI VYBRAT, KAM DO MINULOSTI SE DOSTAT. VEDU SI PŘEHLEDNOU TABULKU A PÍŠU SI DO NÍ, KTERÁ MAPA MĚ KAM PŘENESLA, ALE JEŠTĚ JSEM Z NÍ NIC NEVYKOUKALA. POŘÁDNĚ MĚ TO ŠTVE. NA DRUHOU STRANU JSEM VŽDYCKY ZVĚDAVÁ, KDE SE OCITNU. JE TO JAKO ROZBALOVAT DÁRKY POD VÁNOČNÍM STROMEČKEM. KDYŽ ČLOVĚK PŘEDEM NEVÍ, CO V NICH JE, JE TO DALEKO VĚTŠÍ ZÁBAVA.

JO A JEŠTĚ JEDNA VĚC.

JÁ SI FAKT MYSLÍM, ŽE SE MNOU BARČA DO TÉ MINULOSTI CESTUJE. AKORÁT ŽE TAM JE VŽDYCKY JAKO ČLOVĚK. A VODÍ MĚ ZPÁTKY DO NAŠICH ČASŮ. STRAŠNĚ MOC CHCI ZJISTIT, KDO TA KOČKA VE SKUTEČNOSTI JE...

Kapitola 1

„Tak co podnikneme ovíkendu, holky moje?“ zeptal se tatínek avyloženě natěšeně se díval do talíře. Maminka kvečeři upekla kuře na pomerančích, jeho oblíbené. „Je čtvrtek, nejvyšší čas plánovat volnočasové radovánky.“

„Ato jsem ti zrovna chtěla říct,“ nadechla se maminka apřidala mu ještě kus prsíček.

„Já chci do zoo,“ zahulákala Bára, aby svůj nápad stihla prodat dřív než maminka. Vzoo nebyli snad půl roku aBára zoo milovala. Hned od vchodu vždycky běžela kvydrám, protože vydry jsou roztomilé askrz tlusté plexisklo se dá koukat, jak skvěle plavou. Apak ji bavily velké kočkovité šelmy apak kasuárové přilboví apak celý zbytek zoo včetně stánků sobčerstvením.

„Volala mamička,“ řekla maminka. Maminka ateta Mirka říkaly babi jizerské mamička. Dědečkovi zase říkaly tatíčku. Ale to Bára nezažila, protože jizerský dědeček byl už dávno po smrti aBára si ho skoro nepamatovala. Jen zfotografií.

„Ano?“ zeptal se ostražitě tatínek vpředtuše řítící se pohromy.

„Ty kamna,“ vzdychla maminka.

„Ano?“

„Mamička je ztoho úplně nešťastná.“

„ANO???“ tatínek už zněl poněkud netrpělivě.

„No vůbec netáhnou, představ si!“ rozhodila maminka teatrálně rukama, jako by oznamovala pád vlády nebo invazi mimozemšťanů. Spíš tu invazi. Pád vlády by jí rozhodně tolik játra netrhal.

„Jak – netáhnou?“ zeptal se tatínek, což neznamenalo, že neví, co to znamená, když kamna netáhnou, ale že nechápe, jak si kamna dovolují netáhnout, když je minulý víkend se strejdou Víťou odborně osadili.

„Kouří to do místnosti,“ vysvětlila maminka.

„To by nemělo,“ usoudil tatínek.

„No samozřejmě že by nemělo, vždyť to je potom oživot,“ souhlasila maminka azdůraznila to oživot. „Navíc už je vJizerkách zima amamička nemůže topit jen těmi elektrickými kamínky, to by se nedoplatila. Tak volala, jestli by ses na to nepodíval.“

„Jako že mám jet itenhle víkend do Jizerek?“ ujistil se tatínek, že maminčino sdělení pochopil správně.

„Tak jeli bychom všichni,“ řekla maminka, jako by to tatínka mohlo ukonejšit.

„Išvára?“

„Mirka volala, že smamičkou taky mluvili, ale Víťa má chřipku, tak nemůžou, taky co kdyby mamičku nakazili, víš, že chřipka je pro staré lidi nebezpečná...“

„Takže to mám dát dohromady sám.“

„No asi to jinak nepůjde,“ pokrčila rameny maminka.

Tak proto to kuře na pomerančích, ušklíbla se vduchu Bára. Vyšší kalibr už by byl jen tatarák.

„Já nemám čas jezdit každý víkend do Jizerek!“ mračil se tatínek.

„Mamička říkala, že sehnala uřezníka krásný kus hovězího, že ti udělá tataráček,“ prohodila maminka, jako by spolu hovězí akamna vůbec nesouvisely, aBára se honem zahryzla do okousátka, tedy do kuřecí nohy na pomerančích, aby nevyprskla smíchy. Babiččin tataráček byl totiž ještě otřídu výš než maminčin, protože babička na rozdíl od maminky uměla používat ijiné druhy koření než pepř akmín.

„Co si dělá škodu,“ zavrčel tatínek, který při slově tataráček nápadně zjihl.

„Já jí to také říkám, ale ona si nedá říct, vždycky si moc váží toho, když jí sněčím pomůžeš,“ mazala maminka tatínkovi med kolem pusy.

„Azbývá mi něco jiného?“ řekl už jakž takž smířeně tatínek. „To nám přece bylo jasné hned, jak děda umřel, stará paní sama vchalupě, bude potřebovat tohle atámhle... Ale Mirka sVíťou by se mohli taky trochu víc angažovat.“

„To máš pravdu, já sMirkou promluvím,“ souhlasila maminka azjejího tónu bylo patrné, že to byl velmi formální souhlas pronesený vrámci toho, aby tatínek ten odjezd do Jizerek lépe strávil.

Lít začalo už vpátek odpoledne anepřestávalo. Babi je vítala nadšeně asrybízovým koláčem sdrobenkou upečeným vremosce, protože kamna netáhla anedalo se péct vtroubě. Vté kamnové. Elektrickou, kterou maminka stetou Mirkou babi jizerské koupily loni kVánocům, babi sice ze zdvořilosti vybalila, dojatě nad ní spráskla ruce, dokonce ji izapojila do zdi, ale nepoužívala ji. Přesněji řečeno, používala ji na odkládání umytého nádobí, protože na ni umístila odkapávač. Apekla dál vkamnech, jak byla zvyklá, nebo vté remosce.

Po večeři se tatínek opakovaně pokusil zapálit vkamnech, přičemž mu, jak se trefně vyjádřil, fandily tři generace, ale asi fandily málo, protože to opravdu netáhlo.

„Akdy jste tu, maminko, měla naposledy kominíka?“ zeptal se tatínek babi jizerské po šestém marném pokusu. On babi jizerské mamičko neříkal.

„Kdy já jsem tu pana Havelku, Lubomírku, měla naposledy,“ zamyslela se hluboce babi jizerská. „No to bylo ještě předtím, než mu doktor zakázal kouřit. To se pan Havelka smál, povídal prý, pane dochtor, já jsem kominík, já se těch sazí nadejchám ibez kouření dost, jen to ztoho komína víc smrdí. Ale přestal.“

„Tak kdy?“

„No, rok nato paní Havelková musela na žlučník, ato měla dva roky do důchodu ado důchodu šla letos na jaře...“

„Čtyři roky? Vy jste tu neměla kominíka čtyři roky?!“ zhrozil se tatínek.

„Aproč bych pana Havelku obtěžovala, když to nebylo třeba? Ta stará kamna hořela jedna báseň!“

„Protože kominík musí pravidelně provádět kontrolu spalinových cest, proto!“ poučil ji tatínek. „Apřitom vymetat komín.“

„Já myslela, že se to dost vymetlo, jak na vás sVíťou minulý týden vypadly ty saze,“ řekla babi jizerská.

„Ty vypadly zroury. Ne zkomína,“ zavrčel tatínek, popuzen vzpomínkou na to, jak se švagrem vypadali jako dva Ašanti.

„Tak asi abych panu Havelkovi zavolala,“ usoudila babi jizerská ajala se hledat telefon. Mobil byl jednou zmála vymožeností moderní doby, kterou jí dcery soustředěným nátlakem vnutily.

„Teď vosm večer?“ obrátil oči vsloup tatínek.

„To už je po zprávách, to můžu,“ poučila ho babi jizerská, nasadila si brýle azačala vmobilu pátrat po správném telefonním čísle.

Bára vyklouzla ze dveří avyběhla na půdu. Když tu nejsou bratranci, se kterými by řádila na louce nebo vlese, najde si nějakou starodávnou knížku po babi jizerské nebo po její mamince nebo po kom acelý víkend si bude číst vseně. Stejně leje. Zamířila neomylně do staré knihovny napasované pod šikmou střechou, do níž bušil pravý nefalšovaný jizerský slejvák, pohodlně se usadila na letitý polštářek, na nějž kdysi někdo křížkovým stehem vyšil koš skvětinami, azačala prohrabávat starobou vonící knihy.

Dole bouchly dveře aBára nastražila uši.

„Proč tvrdí, že ho volá kvůli mně?!“ vztekal se tatínek.

„Protože by pan Havelka jinak zítra nepřišel,“ vysvětlovala maminka.

„Jak to, Kristova noho, souvisí?!“ zaúpěl tatínek.

„Protože paní Havelková je mamiččina dlouholetá známá, tak samozřejmě pan Havelka nechce, aby měla mamička vrodině nějaké potíže...“

„Jaké zase potíže?!“

„Třeba kdyby se nepohodla se zetěm...“

„Co je to za blbost?“

„No musí se přece na něco vymluvit, aby ho sem dostala vsobotu!“ odsekla maminka.

Chvíli bylo ticho. Poněkud nebezpečné ticho.

„Jak je otevřené Peklo?“ zeptal se pak tatínek aznělo to trochu jako vzdálené burácení hromu.

„Pro hříšníky předpokládám čtyřiadvacet hodin denně dokořán,“ odpověděla poněkud překvapeně maminka.

„Myslím ten hotel tady pod chalupou.“

„Do jedenácti.“

„Výborně. Jdu na pivo.“

„Prosím tě, ty ses naštval?“ zeptala se udiveně maminka, pak zarachotila petlice na dveřích ze síně arozhostilo se ticho.

No tak to bude výborný víkend, vzdychla Bára apřidala na hromádku dívčích románků Celínka, Celínčino štěstí aSvéhlavička také tři svazky Vilímkova humoristického kalendáře. Románky už měla přečtené několikrát, ale pokaždé si znovu ráda prohlédla obrázky. Vilímkův humoristický kalendář vzala kdysi do ruky, ale to byla mnohem menší než teď anebavil ji. Tak se rozhodla, že to zkusí znovu, třeba už těm sto let starým vtipům bude rozumět.

Ráno pořád ještě pršelo ababička každou chvíli sustaraným pohledem kontrolovala, jestli už se nad lesem nejasní, protože pan Havelka slíbil, že když nebude pršet, přijde kolem poledne, ale jen proto, že je to paní Dorazilová aže by mu manželka neodpustila, kdyby měla paní Dorazilová nepříjemnosti se zeťákem kvůli tomu, že jí on, Havelka, nevymetl komín. Pročež teď babi kuchtila svíčkovou, neboť pana Havelku bude nutno řádně uctít. Maminka přikrývala nábytek starými prostěradly, jelikož se obávala, že to dopadne jako minulý týden, kdy sbabičkou aBárou atetou Mirkou dávaly kuchyň pokrytou sazemi do pořádku půl dne, tatínek si vzal notebook ašel pracovat do Pekla, protože babi neměla wifinu atatínek si doma zapomněl takové to něco, co se strčí do počítače aono to chytá internet přes mobil, říkal tomu mobilní fíčura, aBára se vytratila na půdu, aby někoho náhodou nenapadlo, že by mohla taky přiložit ruku kdílu.

Seřadila si Vilímkovy humoristické kalendáře podle roku vydání. Nejstarší byl zroku 1899, druhý zroku 1910 atřetí zroku 1918. Kalendáře vůbec nevypadaly jako kalendáře. Byly to útlé knížky velké jako obyčejný sešit do školy, ale vázané vtvrdých černých deskách. Na několika prvních listech byl opravdu kalendář, na každé stránce na jeden měsíc, stematickými ana tehdejší dobu vtipnými obrázky, ale zbytek knížečky tvořily povídky, kreslené vtipy, reklamy, rébusy, hádanky apodobně.

Bára právě dolistovala jedním kalendářem kobrázku namalovanému skoro tak dokonale, jako by to byla fotografie, na němž se slečna vbílých šatech asvosím pasem chytala za složitý účes abědovala, že má nešťastnou paměť. Proč, vždyť jsi recitovala výborně, konejšila ji na lenošce spočívající přítelkyně. Ale zapomněla jsem, že jsem vtéhle róbě přednášela již minulý týden! zoufala si ta vosí krasavice. Takže když Bára dolistovala ktomuhle obrázku, vyletěla jako srna, protože se vtichu provoněném senem ozval zvuk, při němž vstávaly vlasy na hlavě.

Takové tlumené škrábání. Asi jako kdyby zazděná jeptiška, což bylo jedno ze strašidel zknihy Neprakty aŠvandrlíka Praha plná strašidel, zposledních sil škrábala nehty zevnitř na zeď. Protože ten zvuk se ozýval zevnitř zdi, okterou se Bára opírala.

Pak si Bára uvědomila, že se opírala okomín. Komín je dutý, takže škrábání uvnitř komína je sice podivné anezvyklé, ale rozhodně nemůže být připisováno zazděným jeptiškám ani jiným nadpřirozeným jevům. Nejpravděpodobnějším vysvětlením je, že do komína spadl holub. Nebo jiný pták. Nebo kuna. Nebo veverka.

„Babí, babí, spadlo ti do komína nějaké zvíře!“ vpadla Bára do kuchyně jako velká voda.

„No tak to ho snad pan Havelka vytáhne,“ usoudila babi jizerská, „když už ten komín vymetá.“

Aha. Tak to byla kominická štětka, došlo Báře.

„Já chci vidět, jak vymetá!“ zaškemrala.

„To neuvidíš, je na střeše,“ řekla maminka.

„Tak já taky vylezu na střechu,“ navrhla Bára.

„Ani smykem,“ ujistila ji maminka. „Aprostři. Pan Havelka už bude za chvíli hotový apřijde se najíst.“

Že jsem nezůstala na půdě, vzdychla Bára.

„Radši budeme prostírat, až pan Havelka sleze,“ navrhla babi jizerská. „Aby nám do těch talířů nenapadaly saze. Apřihřej, Janinko, prosím tě, tu svíčkovou vté elektrické krabici, co jste mi sMiruškou daly, já se stím pořád nemůžu naučit zacházet.“

„Protože to nepoužíváš,“ řekla maminka azapnula elektrickou troubu.

„Tak už je to hotové, dámy!“ zahalekal do komína pan Havelka.

Maminka poslala Báru do Pekla pro tatínka, že už je oběd, anež se vrátili, bylo na stole. Babiččina svíčková byla také vyhlášená. Možná to bylo tím, že knedlíky zadělávala zmouky, ane zpytlíku, aže omáčku připravovala ze zeleniny, vývaru asmetany, ane zpytlíku, nebo tím, že si brusinky nakládala podle receptu, který měla po své babičce – ať už to bylo čímkoliv, babiččina svíčková byla rozhodně lepší než ta ve školní kuchyni. Vlastně, když tak otom Bára přemýšlela, cokoliv, co babička vařila, bylo lepší než cokoliv ze školní kuchyně anež cokoliv, co uvařila maminka, krom kuřete na pomerančích. To totiž babička nedělala, protože jí připadalo divné kombinovat kuře spomeranči. Kachnu sjablky ale kombinovala bez zábran.

Pan Havelka odfrčel, vkamnech spokojeně praskalo, komín vzorně táhl, babi, maminka atatínek popíjeli kávu, ne instantní, ale čerstvě mletou, avenku se zase rozpršelo.

„Jestli má takhle pršet celý víkend, tak to snad abychom jeli domů,“ poznamenal tatínek spohledem upřeným na uplakané okno.

Babi poklepala prstem na starodávný barometr se zlatou ačervenou ručičkou. Ignorovaly klepání azavile se držely vzóně nízkého tlaku.

„Na sluníčko to nevypadá,“ usoudila. „Amraky jdou zbouřkového kouta.“

„Tak kdyby ti to nevadilo, mamičko, že bychom se sebrali...“

„Ale prosím tě,“ mávla rukou babi jizerská. „Já jsem ráda, že se Lubomír koukl na ty kamna apoznal, že je to komínem. Určitě jste měli na víkend nějaké jiné plány...“

„Do zoo!“ ozvala se rychle ahlasitě Bára.

„Baruno, neřvi, všichni pořád ještě dobře slyšíme,“ upozornil ji tatínek. „Můžeme se cestou stavit vliberecké zoo. Tam jsme nebyli ani nepamatuju, amají tam bílé tygry.“

„Tak jo,“ zajásala Bára.

„Běž se sbalit, vyrazíme,“ řekla maminka.

„Jo ale já jsem si ještě nedočetla ty Vilímkovy humoristické kalendáře!“ vzpomněla si Bára na svoje původní plány.

„Tak si je vezmi ssebou,“ nabídla jí babička.

„Vážně můžu?“ zaradovala se Bára.

„To víš že jo, darmo je tady ožírají myši.“

To nebyla pravda, protože knihy vknihovně na půdě od myší okousané nebyly, ale oto se Bára nepřela. Jako blesk vyběhla nahoru pro právě získané poklady astrčila je do tašky, aby si to babi jizerská náhodou ještě nerozmyslela.

Prohlídka zoo vintenzivním dešti nebyla nic moc ařízek vpřilehlé restauraci také ne. To by bylo bývalo lepší ležet vseně na půdě ačíst si, uvažovala Bára, když je auto unášelo zpět kdomovu.

„Včera sis neměla kdy udělat úkoly, Baruško,“ připomněla jí maminka, když za nimi zapadly dveře. „Tak si je udělej teď, ať na to nemusíš zítra myslet.“

Taky by to mohlo počkat na neděli večer, pomyslela si Bára, ale neodporovala, to nemělo smysl. Konec konců, možná je fakt lepší mít ty úkoly za sebou co nejdřív. Vytáhla zaktovky blbník, zjistila, že se jedná jen opár příkladů zmatiky akrátký slohový úkol na téma můj oblíbený filmový hrdina. Tam měla Bára jasno. Byl to drak Bezzubka zfilmu Jak vycvičit draka. Ten film dostala kVánocům na DVD asjížděla ho celé vánoční prázdniny apak ještě několikrát.

„Zapomněla sis vzít ztašky ty kalendáře,“ nakoukla do dveří maminka, zrovna když byla Bára vplné práci, což jí vyneslo pochvalný pohled. Báře, ne mamince.

„Děkuju,“ řekla Bára. „Mami, jak se správně píše Bezzubka? Sjedním, nebo se dvěma z?“

„Tak si to rozlož, to slovo,“ navrhla maminka, místo aby jednoduše odpověděla, apoložila kalendáře na kytičkovanou peřinu.

„Jako jak?“

„Co má to jméno vyjadřovat?“

„Že nemá zuby. Ale on má. Jenom vystrkovací azastrkovací, jako kočka drápy.“

„Nemá zuby. Takže je co?“

Bára se na maminku zadívala záměrně hodně připitoměle.

„Je bez zubů,“ řekla maminka. „Je tam tedy předpona bez azáklad zub, takže kolik z?“

Bára se pokusila oještě pitomější výraz. Hůř už by mohla vypadat, jen kdyby jí zkoutku tekla slina.

„Dvě,“ řekla zklamaně maminka azavřela dveře.

To to trvalo, pomyslela si Bára avtěsnala do slova Bezubka druhé z. Mít maminku překladatelku ajazykomilku je za trest.

„Až budeš mít hlad, tak si namaž rohlík,“ nakoukla ještě maminka dovnitř, „já už večeři vařit nebudu, když jsme měli odpoledne ten řízek. Avdevět ať jsi vpelechu, pak si můžeš ještě chvilku číst.“

„Anemůžu jít do postele až vdeset, když je sobota aje mi už dvanáct?“ zaškaredila se Bára.

„Prosím tě, nevymýšlej si,“ nepřipustila diskusi maminka adefinitivně odešla.

No ato je vždycky, naštvala se Bára. Na to, abychom se přestěhovali aabych chodila do úplně jiné školy, to jsem byla opravdu velká holka. To se jim náááramně hodilo, že už je mi dvanáct. Ale jinak se ke mně chovají jako kmiminu. Ach jo.

Dopsala úkol, vytáhla zšuplíku deník vázaný vrůžovém brokátu svytkanými pávy anostalgicky vněm zalistovala.

Páni, jak já jsem si přála znovu se vidět sBorkem, vzpomněla si při pohledu na obrázky ze své cesty khusitům na statečné práče. Bylo to moje narozeninové přání při sfoukávání svíček. Jak už je to, propánajána, dlouho? Dneska je jedenáctého října... Čtyřicet čtyři dní. Vsoučasnosti. Jenže pro mě... Vždyť já jsem od té doby byla, Bára začala intenzivně listovat deníkem, desetkrát, dvanáctkrát, ne, šestnáctkrát vminulosti!!! Ato počítám jen dlouhé výpravy, ne ty krátké testovací návštěvy na skok.

Překvapeně zamžikala. Ani si neuvědomila, že to bylo tolikrát.

Páni jo, kolik dní jsem to vlastně vminulosti dohromady strávila? Tedy spíš – kolik měsíců? Nebo snad let? To už by stálo za to spočítat!

Vytrhla list papíru zbloku azačala na něj psát. Bylo kvzteku, že zatímco uněkterých výprav dokázala zjistit přesný den, kdy se do minulosti dostala, apřesný den, kdy se vrátila, amohla si tak napsat 40 nebo 78 dní, ujiných mohla délku výpravy jen odhadovat – na týdny aleckdy na měsíce. Asi po půlhodině vzpomínání, počítání, škrtání aopravování měla výsledek.

Ohromil ji.

Vminulosti už totiž strávila zhruba třicet pět měsíců.

Přece není možné, abych byla vminulosti skoro tři roky, nechtěla věřit svým očím ani výpočtům. Tři roky! Nojo, ale třeba uindiánů jsem skoro půl roku opravdu byla... avJaponsku... VPompejích dva měsíce... Za Marie Terezie taky dva... Ono se to nasčítá.

TAK TO JE MI JAKO UŽ PATNÁCT?!?!?!

Nezbylo než se sebrat, jít dolů azačít otravovat tatínka. Tatínek měl totiž rád sci-fi.

„Tatí?“ zakňourala Bára ahluboce se za sebe zastyděla, protože kňourala jako dvanáctiletá.

„Ano, Baruško-beruško?“ zvedl tatínek hlavu od knížky. Maminka něco dělala vkuchyni. Asi zase překládala. Doma, tedy vbývalém doma, vpanelákovém bytě, odkud se oprázdninách přestěhovali, překládala vtatínkově pracovně. Tady překládala vkuchyni. Tatínek obvykle pracoval snotebookem vobýváku. Bára začala uvažovat, že si všemi opuštěnou pracovnu plnou knížek po babi dejvické zabere pro sebe.

„Tati,“ sedla si Bára na křeslo proti tatínkovi. „Tati, když někdo cestuje do minulosti avrátí se do toho samého okamžiku abyl vté minulosti třeba rok, zestárl, nebo nezestárl?“

„To záleží na tom, co si autor vymyslí,“ podal Báře vyčerpávající vysvětlení tatínek.

„No ale jak je to doopravdy?“

„Nemůže to být doopravdy. Nikdo časem necestuje.“

Právě na někoho takového koukáš, ušklíbla se vduchu Bára.

„Tak jak je to nejpravděpodobněji?“ dorážela.

„Já vážně nevím. Myslím, že kdyby ses zeptala vědců, kteří se zabývají teorií relativity atakovými věcmi, tak se navzájem pobijí, protože jedni budou tvrdit, že nezestárne, ajedni, že zestárne.“

„Dalo by se to nějak vyzkoumat?“

„Myslíš jako vhypotetickém případě, že bychom měli kdispozici stroj času?“

„Jo.“

Tatínek se zamyslel.

„No, musela by se provést nějaká měření... Toho dotyčného vyfotografovat před odjezdem apo příjezdu, udělat nějaké testy, třeba jak se zkracují telomery...“

„Co je to?“

„No – to je něco takového, co je vbuňkách, ajak se buňky dělí, tak se to zkracuje, ty telomery, skaždým dělením okousek, atím člověk stárne. Když už není co dělit, tak umře. Pokud ho dřív neporazí náklaďák.“

„Aha. Takže kdyby měl ty telemetry kratší než při odjezdu, tak zestárl.“

„Telomery. Přesně. Protože došlo kbuněčnému dělení.“

Tak to fakt nevím, jak bych vyzkoumala, vzdychla si vduchu Bára. Fotka nepomůže, kdybych se změnila co do ksichtu, to by si naši už asi všimli, azatím si ničeho nevšimli, ajsou věci, kterých si všímají ioni. Třeba kdybych měla najednou delší vlasy, protože mi vminulosti vyrostly. Ale nevyrostly. Nevyrostly? Starala jsem se oto někdy? Třeba vyrostly, apo návratu se mi zase smrskly!

„Jako že by se tam stím zraněním už dostal? Že by si ho udělal vsoučasnosti apak se dostal do minulosti?“

„Ano.“

„Ato by tam třeba celou dobu běhal srozbitým kolenem?“

Table of Contents

Kapitola 1