Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Petr Čepek

SAMETOVÉ ILUZE
Šest spolužáků a jedno skryté tajemství…

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 7370. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková korektura Diana Štelová, Radka Svobodová
Návrh obálky Ondřej Mikulecký
Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.
První vydání, Praha 2019
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2019
text © Petr Čepek, 2019

ISBN 978-80-271-1143-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-1142-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-2602-6 (print)

Část první
SPOLUŽÁK SERŽANT

MOTTO:

„JEN TEN ZÁPAS JE ZTRACEN,
KTERÝ JE ZTRACEN V NAŠÍ MYSLI!“

Bohumil Váňa,
mnohonásobný mistr světa ve stolním tenise

I.
PODĚKOVÁNÍ

Šéftrenér Václav Vrboslav leží v posteli a nemůže se zbavit pocitu, že měl během dnešního, posledního srpnového dne roku 1979 pro někoho cosi zařídit. V duchu probírá všechny osoby, na kterých mu alespoň trochu záleží. Vylučovací metodou dochází k příjemnému závěru, že buď nic zařizovat nemusí, nebo se ta věc týká někoho zcela bezvýznamného. S uspokojením doposlouchá závěrečnou árii Dvořákovy Rusalky v norštině a pečlivě vrací unikátní gramofonovou desku do papírového obalu. Zatímco jiní trenéři a hráči vozí z kapitalistické ciziny do Československé socialistické republiky džíny či kosmetiku, pídí se šéftrenér Vrboslav po úplně jiném suvenýru. Po elpíčku Dvořákovy nejslavnější opery v mateřském jazyce navštíveného státu. Norská verze Rusalky představuje v jeho košaté sbírce skutečný skvost, neboť do tohoto skandinávského království českoslovenští stolní tenisté prakticky nejezdí. Pouze jedinkrát se Vrboslavovi podařilo uskutečnit reciproční zájezd vybraných stolních tenistů a funkcionářů do norského přístavního města Kristiansandu. Tam marně obíhal všechny obchody s hudebninami a kýženou gramofonovou desku sehnal až při zpáteční cestě v Bergenu. Vrboslav se spokojeně ukládá ke spánku a zhasíná stolní lampičku. Ani v této chvíli si nevzpomíná na slib daný prvoligovému stolnímu tenistovi Davidu Texlerovi, že mu prostřednictvím plukovníka Havlína z Ministerstva národní obrany zajistí snesitelnou základní vojenskou službu v některém z armádních sportovních oddílů. Brance s vynikajícími sportovními schopnostmi je však zapotřebí nahlásit Ministerstvu národní obrany nejpozději do konce srpna, tedy do dnešního dne. Postačil by pouhý jeden kratičký telefonní rozhovor. Jenomže trenér Vrboslav slíbený telefonát neustále odkládal, až jej nakonec úplně vypustil z hlavy. Díky jeho prokrastinaci utrží devatenáctiletý David Texler již brzy od života mnoho úderů a jeho osud nabere velmi neočekávaný směr.

***

Dva týdny po neuskutečněném Vrboslavově telefonátu vstupuje známý pražský klub stolního tenisu do nové sezóny a David Texler nemá tušení, že jej nečeká sportovní vojna v prvoligové Dukle Týniště, druholigové Dukle Bor u Tachova, ba ani v žádné jiné vojenské tělovýchovné jednotě. Během září bez jediné porážky odehraje dvě utkání za klubový rezervní tým a nyní nastupuje k poslednímu civilnímu mistráku. V poloprázdné herně se omluvně pousměje na oddílovou kolegyni Zuzanu Černou, znuděně listující skripty anatomie. David chápe, že v porovnání s jeho loňskými prvoligovými zápasy v dresu „áčka“ představuje pro Zuzanu dnešní klání slaboučký odvar. Nenechává si však Zuzaniným unylým výrazem narušit koncentraci a postupně rozstřílí všechny tři soupeře. Krásná Zuzana tu a tam symbolicky zatleská a po skončení utkání odchází do blízké restaurace, kde u vinného střiku počká, až se její dlouholetý ctitel převlékne. Pečlivě vysprchovaný David ji nenechává dlouho čekat. Vždyť mají před sebou poslední společný den! Zítra odjede do neznámého prostředí žateckého vojenského přijímače, aby z něho následující dva roky vojny udělaly chlapa. David ve skrytu duše doufá, že Zuzana kývne na pozvání k němu domů a změní ho v opravdového muže již dnes. Přítelkyně váhá, nakonec pozvání přijímá a David je v sedmém nebi. Se Zuzanou se zná díky stolnímu tenisu od dětských let, uplynulé čtyři roky s ní chodil do sportovního gymnázia a stejnou dobu je do krásné pingpongářky po uši zamilovaný. Moc rád s ní při turnajích hraje soutěže ve smíšené čtyřhře, ochotně se Zuzanou trénuje tak dlouho, jak si jeho vyvolená přeje. Odměnou mu dosud bylo několik společných návštěv biografu a pár polibků. Dnes očekává mnohem víc! Jenomže v Davidově pokoji Zuzana vypije trochu vína, nelítostně zdrbne spolužačky, a dříve než se hostitel stačí k čemukoliv rozhoupat, zpraží jej sdělením, že musí jít domů šprtat anatomii. Když ji David zkouší zdržet alespoň o chvíli déle, dozvídá se informaci, kterou by nejraději nikdy neslyšel. Zprávu o tom, že Zuzana už rok chodí s jedním jejich spolužákem ze sportovního gymnázia, zatímco Davidovi věnovala svou přízeň pouze proto, že byl výborným tréninkovým sparingpartnerem. Potom Zuzana obdaruje zkoprnělého Davida letmým polibkem na tvář, popřeje mu hodně štěstí při službě vlasti a je pryč. Zdrcený David bezcílně bloumá po pokoji a potom zoufale padne na gauč a ukryje hlavu pod polštář. Z neklidného spánku jej vytrhne podvečerní návrat matky s otčímem. Během večeře je samozřejmě hlavním tématem Davidův zítřejší odjezd. Otčím zmiňuje několik veselých zážitků ze svého vojančení, kterými se snaží posluchače přesvědčit, že základní vojenská služba je vlastně obrovská legrace. Matka se otčímovým pitomým historkám úslužně směje, zatímco David poslouchá pouze na půl ucha. Nemá rád otčíma a nesnáší jeho vyprávěnky, z nichž nevlastní otec pokaždé vyjde jako největší borec. David by mnohem raději klábosil o pinčesu. Nejlépe s někým, komu bezmezně důvěřuje a s kým se dosud nerozloučil, neboť klubový šéftrenér Václav Vrboslav utkání klubových rezervních družstev nenavštěvuje. David na nic nečeká a vyráží zešeřelou Bubenčí směrem na Letnou k Vrboslavovu bytu v Kostelní ulici.

Cestou David míjí známou budovu sportovního gymnázia a kolem zadního traktu Technického muzea zabočuje do Letohradské ulice, odkud se ozývá nepříjemně hlasitý hospodský cvrkot. Část chodníku u České hospody zabírá rozlehlá předzahrádka, plná zájemců o zlatavý mok. David nemá tuto restauraci rád, neboť jde o oblíbené útočiště flákačů ze sportovního gymnázia, například partičky lemplů ze Zuzaniny třídy. V duchu zvažuje, zda označení „lempl“ není přehnané. Vždyť do té pivní party kdysi patříval Davidův nejlepší kamarád Kamil Roubíček, jeden z nejtalentovanějších stolních tenistů. Nakonec David usoudí, že slovo „lempl“ naprosto přesně vystihuje ten trapný spolek bývalých sportovních hvězd, které do prvního ročníku gymnázia nastupovaly jako žákovští přeborníci Prahy, či dokonce mistři republiky, jenomže dnes jejich kariéry uvadly nebo dočista skončily. David zastavuje, neboť v předzahrádce zahlédne povědomou tvář vytáhlého spolužáka Čímana, nesoucího z výčepu vějíř napěněných půllitrů. Začátkem čtvrťáku, těsně po povinné chmelové brigádě, se s tímhle libovým frajírkem David porval kvůli blbým kecům o Zuzaně a dodnes nelituje žádné z ran, které mu tehdy uštědřil. První půllitr Číman pokládá před zavalitého Kepku, zatímco druhé pivo přistává na porcelánovém tácku protekčního Slepičky, jehož otec je velkým papalášem na ČSTV. Po dalším pivu natahuje ruku urostlý Puťák, jenž na rozdíl od ostatních stále dosahuje slušných výsledků ve veslování, ale kdyby se nedržel téhle party zkrachovanců, mohl proniknout až do reprezentace. Předposlední pivo míří k podsaditému Seržantovi, který pro Davida představuje největší záhadu. Z novinových zpráv ví, že tenhle vousatý kluk s dlouhými zplihlými vlasy občas vyhrává tuzemské soutěže v malorážce, ale ve výsledcích mezinárodních závodů nikdy spolužákovo příjmení neobjevil. Zkušený David si snadno domyslí, že Seržant zvládá jen druhořadé závody, zatímco při těch nejdůležitějších se pokaždé psychicky složí. Seržant je však pro Davida problematickou osobou i z jiného důvodu. Ve škole párkrát zaslechl Seržantovy velice svérázné politické názory a raději se od něho vždy držel co nejdál. Číman se zbývajícím půllitrem usedá ke stolu a je patrné, že mezi ním a Seržantem zůstává jedna židle volná. David z doslechu ví, co tato morbidní, přes rok dodržovaná tradice znamená. Neobsazená židle je symbolickou vzpomínkou na tragicky zesnulého člena této lůzrovské party, někdejšího skvělého stolního tenistu Kamila Roubíčka.

***

David Texler využívá houstnoucí tmy a nenápadně přechází na druhou stranu Letohradské ulice. Po setkání s Čímanovou partou nikterak netouží. Bývalí spolužáci jsou pro něho zajímaví pouze tím, že o nich psal v rozsáhlém pojednání o vyhaslých sportovních hvězdách, kterým chtěl ohromit pedagogy na fakultě žurnalistiky, pokud by se na tuto prestižní školu býval dostal. Své dílo začal psát jako zamyšlení nad předčasným koncem slibné kariéry dvou stolních tenistů ze svého klubu, Kamila Roubíčka a o dva roky mladší juniorské reprezentantky. Ta do pražského klubu přestoupila z Ústí jako žákovská mistryně Evropy, avšak její výkonnost šla tak rapidně dolů, že při letošním mistrovství republiky družstev v Chotěboři ji kouč vůbec nezařadil do základní sestavy pro finálové utkání. Do závěrečné části sepisovaného majstrštyku chtěl David uvést co nejvíce obdobných příkladů z jiných sportů a neslavné sportovní osudy spolužáků ze střední školy mu přišly vhod. Některé informace získal od matky, vyučující na gymnáziu cizí jazyky, avšak většinu údajů pracně doloval z denního tisku v čítárně městské knihovny. Během chůze Letohradskou ulicí Davida napadá, že Čímanova pivní partička není v České hospodě právě dnes jen tak náhodou. Nejspíš někteří z nich – stejně jako David – zítra rukují, a proto nyní pijí na rozloučenou. V duchu uvažuje, kteří z těch pitomců to mohou být. Protekčního Slepičku stoprocentně přijali kamkoliv a vyčůraný Číman určitě zvolil takovou školu, na niž měl přijetí předem zaručené. Takže zbývají Puťák, Kepka a Seržant. David škodolibě soudí, že vojenský mundúr by náramně slušel všem, zejména pak divnému lůzrovi Seržantovi, na kterého by nikdo nevsadil ani pětník. Zodpovědně si ukládá do paměti tuto peprnou poznámku na Seržantův účet, aby ji ještě dnes večer připsal do svého veledíla. David přidává do kroku. Pospíchá Letohradskou ulicí, ostře zatáčí vpravo do Kamenické a po pár krocích se ocitá v Kostelní uličce. S obavou mrkne na hodinky. Po chvilce váhání dospívá k závěru, že čtvrt na devět je sice dost pozdě na velkou návštěvu, ale nikoliv pro krátké zdvořilé rozloučení.

V oknech Vrboslavova bytu ve druhém patře se svítí. Dvojdílné okno do ložnice má dokonce pootevřené jedno z křídel a do ulice se line jímavý soprán v nesrozumitelném jazyce. Domovní dveře jsou zamčené a namísto zvonků Davida vítají jen vytrhané dráty u ulámaných jmenovek. David nejprve na trenéra několikrát marně zavolá, potom sebere ze země dva malé kamínky a pokouší se jimi trefit pootevřené okno. Stolní tenisté dovedou výborně mířit, hned první kamínek lehce cinkne o správné sklo. Rána je však příliš slabá, a proto do druhého pokusu David vkládá více síly. Malý projektil opět zcela přesně nachází svůj cíl, škrtne o okenní rám a vlétá do Vrboslavovy ložnice, kde neomylně míří k drahému tuzexovému gramofonu, opatřenému přenoskou s diamantovým hrotem. Dojemný operní zpěv náhle vystřídá příšerný drásavý zvuk, který dokáže vyloudit pouze zlomená gramofonová jehla, vyrývající dlouhý hluboký škrábanec do vzácné vinylové desky s norskou verzí Rusalky. Když o několik vteřin později vzteky nepříčetný Vrboslav vykřikuje z okna nejhrubější nadávky, nemůže zahlédnout Davida Texlera, vyděšeně přitisknutého k zamčeným domovním dveřím.

II.
POTAH K NAKOUSNUTÍ

Vojín David Texler leží zachumlaný ve spacáku na horní polovině kovové palandy a přemýšlí, kde udělal chybu. Chtěl zvládnout vše, ale kromě odmaturování nedokázal prakticky nic. Během posledních měsíců dostaly jeho životní plány nejeden tvrdý úder. Počátkem června mu trenér Vrboslav oznámil, že jej pro příští sezónu přeřazuje do rezervního týmu, čemuž se David nedivil. Kvůli přípravě k maturitě a přijímačkám na fakultu žurnalistiky odehrál jarní část prvoligové sezóny dost mizerně. Ve stolním tenise rozhoduje o výsledku velice často psychika a koncentrace, takže pokud kvůli učení mnohem méně spíte a v koncovce rozhodujícího setu vám do hlavy záludně vstoupí maturitní otázka z dějepisu, přicházejí zbytečné porážky. David byl však připraven Vrboslavovi co nejdříve dokázat, že prvoligovou úroveň neztratil. Jenomže v červenci nebyl přijat na vysokou školu a ani odvolání mu dveře k vysněnému studiu žurnalistiky neotevřelo. Smůlovaté období vyvrcholilo koncem srpna doporučenou obálkou s povolávacím rozkazem. Ani tehdy nepropadl panice, protože mu šéftrenér Vrboslav slíbil vojančení v armádním oddíle stolního tenisu. S touto vidinou statečně přetrpěl nemilosrdný žatecký přijímač a iluzi o sportovní vojně mu vzalo až následné převelení k tachovskému motostřeleckému pluku. Teprve tehdy David pochopil, že pingpongovou pálku může strčit na dno své velké polní. Rezignovaně odjel do nejzápadnějšího okresu republiky a nyní leží na horní polovině kovové palandy místní třetí roty. Vůbec netuší, že náročný vojenský přijímač představoval úplný ráj proti tomu, co ho čeká v Tachově.

***

Třetí rotě tachovských motostřelců oficiálně velí poručík Sochůrek, ale skutečnými vládci zde jsou „staří psi“. Ze žateckého přijímače David zná hrůzyplná vyprávění o mazácké vojně, avšak jeho sportem vypěstovaný smysl pro fair play mu nedovoluje brát příliš vážně takové neuvěřitelné báchorky. Je přesvědčen, že malá skupinka mazáků nemůže šikanovat zbytek jednotky. Svou naivitu poznává hned první tachovský večer, kdy se spolu s dalšími nováčky stává nedobrovolným účastníkem zdejší tradiční akce „Draft bílýho masa“. Nováčci jsou hrozbami a kopanci donuceni svléci se donaha a chodit kolem pětice pokuřujících vojáků, kteří si tímto způsobem vybírají své sluhy. Pouze pěti nováčkům se dostane pochybné cti být „osobním otrokem starého psa“. Nepsaná pravidla mazácké vojny uznávají jenom jediné hodnoticí kritérium vojáků základní služby, a sice ČÍSLO, tedy počet dnů zbývajících do civilu. Zcela opomíjeny zůstávají lidské vlastnosti či schopnosti, významnější roli nehrají ani poddůstojnické frčky. Pouze klesající číslo zvyšuje vojákův kredit a pologramotný vojín s číslem 90 je absolutní hvězdou proti inteligentní „stošedesátce“ s třemi četařskými peckami na nárameníku. Podle čísla se vojáci kastují na bažanty, ptáky, mazáky a staré psy, přičemž každý odsloužený půlrok vojny automaticky znamená postup o kastu výš. V této hierarchii nepostupují pouze zoufalci, kteří se opováží cokoliv o mazácké vojně oznámit důstojníkům nebo příbuzným; tito vyvrženci zůstávají po celé dva roky „bonzáckými sviněmi“ a zažívají neskutečné peklo. Na třetí rotě je kápem starých psů svobodník Hanzlík a právě on má při „Draftu bílýho masa“ právo vybrat si sluhu jako první. Nejprve nechává nahé nováčky udělat na špinavých vlhkých dlaždicích dvacet sklapovaček a třicet kliků. Pak poroučí bažantům vytvořit kruh, udělat vpravo v bok, zastrčit do konečníku vojáka před sebou co nejhlouběji ukazováček a pochodovat kolem dokola. Všichni, kterých se draft osobně netýká, netrpělivě očekávají speciální finálový test, opakující se již řadu let na tachovské třetí rotě při každém příchodu nováčků. Do finále Hanzlík vybírá urostlého Davida Texlera spolu s vykuleným hubeným blonďáčkem. Slavnostně jim oznamuje, že vítězem draftu se stane ten, kdo mu ho lépe vykouří. Zatímco David znechuceně poodstoupí stranou, vyděšený druhý finalista po krátkém zaváhání poklekává před Hanzlíka a pokorně rozhrnuje připravený rozepnutý poklopec. Celá místnost jako na povel utichá; všichni upírají zrak na trhavé pohyby bažantovy hlavy v Hanzlíkově klíně. Po několika minutách šéf starých psů pozvedá nohu, tvrdě odkopává nahého nováčka s obličejem potřísněným spermatem na podlahu a pronáší očekávanou rituální větu: „Buzeranta za votroka nechci v žádným případě!“ Starší záklaďáci se zalykají smíchem a po očku pozorují Davida, jenž se právě stal osobním sluhou jednoho z nejobávanějších starých psů tachovského pluku. Davidovi je velkoryse dovoleno navléknout vojenské tepláky a otrokář Hanzlík mu kontroluje obsah skříňky. Mezi Davidovými osobními věcmi objevuje pingpongovou pálku, uchopí ji umaštěnými prsty za čisťounké potahy a chvíli si prohlíží oprýskaný obrázek Kjella Johanssona s nápisem Mark V na subtilním držátku. David v duchu trne, že Hanzlík svými dlouhými špinavými nehty některý z potahů poškodí. Pálka pro Davida představuje v tomhle vojenském blázinci symbol nádherného svobodného světa, čekajícího za zdmi kasáren. Teprve zde na vojně David začíná chápat svou oblíbenou knihu Tulák po hvězdách, když stejně jako Londonův hrdina dokáže pomocí své pálky unikat v myšlenkách úplně jinam. V žateckém přijímači stačilo zavřít se v noci s pálkou na záchodě, jemně hladit její hranu a vzpomínat na krásné okamžiky dřívějšího života, spojené s tímto dokonalým výtvorem ze dřeva a gumy. Třeba na to, jak mu maminka, která stolnímu tenisu vůbec nefandila, tuhle drahou pálku koupila k patnáctým narozeninám a popřála mu, aby s ní už konečně alespoň jednou porazil toho slavného Kamila Roubíčka. Její přání David brzy splnil. Sice onoho prvního vítězství nad Kamilem dosáhl jen v rámci letního soustředění v Českých Budějovicích, ale výhra pro něho tenkrát znamenala strašně moc. Jindy ve vzpomínkách dolétl k prvnímu mixu hranému s nádhernou Zuzanou Černou, když jejímu předchozímu spoluhráči Roubíčkovi trenér místo ní přidělil mladou pingpongářskou hvězdu z Ústí. V žateckém přijímači také Davidovi velmi účinně pomáhal dva roky starý zážitek, kdy s touhle fantastickou pálkou nastoupil k prvnímu mistrovskému utkání za prvoligové „áčko“, ačkoliv většina spoluhráčů i klubových bafuňářů očekávala, že trenér Vrboslav obsadí uvolněné místo v ligové sestavě mnohem známějším Kamilem Roubíčkem.

Nyní tu drahocennou pálku drží ve svých nemytých prackách svobodník Hanzlík; chvíli ji zkoumá a pak pokládá na dvě nízké skříňky stojící kousek od sebe. Potom s výkřikem „Karate je svinstvo!“ udeří do pálky malíkovou hranou. Chodbou zazní ošklivý zvuk. David nejprve nechápavě zírá na ulomené držátko, kutálející se po podlaze. Potom s rozzuřeným výkřikem na Hanzlíka skáče a buší do něho pěstmi. V dlouhých dějinách tachovské třetí roty je to poprvé a současně také naposledy, kdy se šikanovaný bažant otevřeně vzepřel starému psovi. Davidových ran nepadá mnoho, protože jej ihned uchopí ruce ostatních vojáků, odtrhnou od Hanzlíka a tvrdě srazí na zem. Ležícího opovážlivce zasype sprška kopanců. Bezmocně se svíjí na podlaze v tratolišti krve stékající ze rtů, nosu a obočí. Když potom s námahou otevře oči, spatří nad sebou pět židlí, na nichž je usazena pětice starých psů. Hanzlík trůní uprostřed a pálkou bez držátka se ovívá jako vějířem. Dva bažanti na Hanzlíkův pokyn zvedají Davida do pokleku, aby mohl vyslechnout verdikt. Za bezdůvodné napadení nadřízeného je mu přikázáno sníst potah pingpongové pálky. Hanzlík zkouší z torza pálky potah strhnout, avšak perfektně přilepená houba úspěšně vzdoruje, takže se mu daří urvat pouze část svrchní gumy. Hanzlík vztekle odhazuje zbytek pálky do uhláku u roztopených kamen a nařizuje čtyřem bažantům, aby odsouzence hlídali tak dlouho, dokud celou gumu nesní. David čeká, až všichni ostatní odejdou spát, a pak se snaží hlídkující mladíky – stejné nováčky jako on – přesvědčit o tom, že kreténské nápady starých psů není nutno plnit. Namísto jakéhokoliv projevu spoluúčasti ho jeden z nováčků nekompromisně nakopává do boku a nařizuje: „Drž zobák a žer! Nebudu tady kvůli tobě, ty debile, smrdět celou noc.“ Další dva vojáci Davidovi násilím otevírají ústa a poslední utrhává kus gumy, který mu cpe skoro až do krku. David se začíná okamžitě dávit a snaživí bažanti si uvědomují, že takhle snadno to nepůjde. Po dalších nezdařených pokusech gumu rozkrájejí na maličké červené čtverečky a během následujících dvou hodin donutí vzpouzejícího se Davida všechny kousíčky sníst. Teprve pak zanechávají ztýraného nešťastníka jeho osudu a mizí ve svých cimrách. Celý následující týden David trpí úpornými bolestmi břicha. Na marodku však nesmí ani pomyslet, neboť jeho všemocný vládce Hanzlík to nekompromisně zakázal a svému zoufalému otrokovi naordinoval tradiční bažantí kúru v podobě neustálého běhání pro „bufet“, „saharu“ či „hoří“, tedy sehnání jídla, pití nebo zapálené cigarety nejpozději do deseti minut.

***

Nyní David Texler leží zachumlaný ve spacáku na horní části kovové palandy a již nepřemýšlí o tom, kde udělal chybu. Jeho mozek naplňují mnohem dramatičtější úvahy o dezerci, vraždě nebo sebevraždě. Naštěstí si potom vybaví krédo, připisované nejslavnějšímu českému stolnímu tenistovi všech dob Bohumilu Váňovi: „Jen ten zápas je ztracen, který je ztracen v naší mysli!“ a umiňuje si, že tento nerovný boj nevzdá. Jenom mu teď strašně moc chybí pálka, s níž by se mohl zavřít na záchodě a hlazením její hrany přivolat posilující vzpomínky. Instinktivně začíná ukazováčkem pravé ruky přejíždět po hřbetu své levé dlaně a zanedlouho se mu daří vykouzlit zážitek z vítězného finále přeboru Prahy juniorů v mixu, kdy se Zuzanou po vyrovnané bitvě udolali Kamila Roubíčka i s jeho hvězdnou partnerkou. Tehdy David dostal přímo na stupních vítězů od krásné Zuzany první pusu. Škoda že mu těch polibků Zuzana darovala tak zoufale málo. Znovu s opojením prožívá první políbení s milovanou spolužačkou. Pravá ruka zvolna opouští původní místo a míří níž. Vzpomínky na Zuzanu mají se sportem stále méně společného, až nakonec zůstává v Davidových představách pouze nádherná nahá dívka.

III.
JE LIBO LÍVANEC?

Vojín David Texler svižným krokem chvátá z ubikace třetí roty k budově velitelství pluku. V ruce třímá kus papíru, na který poručík Sochůrek napsal nějaký důležitý vzkaz pro velitele tankového praporu, nacvičujícího v nedalekém Mětikalově střelbu ostrými náboji. David má dojem, že v Sochůrkově čmáranici rozpoznává slova „mejdan“ či „stará odjela“, nicméně nad strategickým významem velitelovy depeše příliš neuvažuje. Raději se snaží v rozlehlé štábní budově co nejrychleji nalézt kancelář spojařů, kteří zprávu zašifrují a pošlou do Mětikalova. S příslušníky tachovské spojovací čety se David dosud nesetkal a pouze o nich od svého otrokáře Hanzlíka zaslechl, že „jsou to zpíčený kurvy, který se vyhejbaj vostatním vojákům, sloužej přímo na velitelství, takže se bratříčkujou s lampasákama, furt jen bonzujou a kurevsky těžej z toho, že zasraný vojenský předpisy jim přikazujou bejt v kanceláři pod uzamčením, takže jsou furt zamčený v tom svým kanclu, kam na ně nemůže nečekaně vletět dévéťák ani velitel pluku, a nejspíš se tam z nudy jenom vzájemně vošukávaj, protože vo pořádnou fachu nezavaděj, co je rok dlouhej“. David už dobře ví, že na vojně je možné snad úplně všechno, a proto na dveře kanceláře spojařů klepe se značnou nejistotou. V okénku zapuštěném uprostřed dveří se po chvíli odkrývá překližková zástěna a objevuje něčí hlava, které David ukazuje svůj papír a sděluje účel návštěvy. Spojař bez odpovědi opět zakrývá okénko a ponechává Davida dlouho čekat, než konečně otevře dveře a vpustí jej dovnitř. Na ramenech mu svítí tři četařské pecky, ozdobené vysokoškolskými „kolejnicemi“. Ležérně přebírá Sochůrkův vzkaz a začíná pomalu vyťukávat text do šifrovacího přístroje. U dveří stojící David s obtížně potlačovanou závistí okukuje spojařskou nedobytnou tvrz, tvořenou dvěma žlutě vymalovanými místnostmi, provoněnými jakýmsi odérem připomínajícím domov. Otevřenými dveřmi vidí David ve druhé místnosti dokonce kanape. Kdyby se tak mohl alespoň na hodinku tady úplně sám zamknout a natáhnout bez obavy, že na něj okamžitě vletí některý z mazáků; to by byla taková nádhera! V tomto krásném domáckém prostředí se určitě žádná šikana nepěstuje. Ze zasnění Davida vytrhává náhlý četařův výkřik, určený někomu ve druhé místnosti.

„Kurva, bažante, kdy už budeš do piči hotovej s tím bufetem? Tvejch deset minut už je v piči!“

Davidovi dochází, že na vojně je šikana snad všudypřítomná. Proto jej doslova šokuje bažantova neslýchaně drzá odpověď:

„Kurva, neser, špagi! Jestli se mi do toho budeš srát, dostaneš místo mňamky jenom blivajz. Seď klidně na prdeli a čekej!“

Kdyby takhle zareagoval na mazákův rozkaz některý z bažantů třetí roty, musel by si pak nejméně týden kurýrovat rozmlácený obličej. O to víc Davida překvapí četařův smířlivý tón.

„No jo, kurva… Dyk sem toho, do piči, zas tolik neřek… Ale stejně s tím, kurva, pohni. Ať to je hotový dřív, než pošlu tenhle zkurvenej vzkaz tomu zpičenýmu lampiónovi do Mětikalova.“

Ze spojovacích dveří po chvíli vychází vojín, nesoucí talíř se třemi lívanci, tlustě pomazanými marmeládou. David od nich nedokáže odtrhnout zrak a rychle polyká nahromaděné sliny. Už dlouho neměl jiné teplé jídlo než řídkou polévku a hnědou omáčku s knedlíkem nebo těstovinami, protože všechno ostatní, včetně nedělních umolousaných buchet, symbolického vojenského žoldu a tolik vzácných balíčků z domova, musí bažanti ihned odevzdávat mazákům a starým psům. Bažanti tachovské třetí roty nemají právo na vycházky, nesmí bez souhlasu otrokáře psát dopisy ani číst poštu z domova, neboť by je to rozptylovalo při službě jejich vládcům. Denně musí povinně recitovat i reálně naplňovat Bažantí otčenáš, začínající slovy: „Jsem míň než hovno na podrážce mého úžasného pána…“ Teprve po dlouhé chvíli se David přiměje vzhlédnout od nedostupné lahůdky a podívat do tváře bažanta, jenž místo aby talíř položil před šifrujícího četaře, zůstává dosud stát těsně před Davidem.

„To mě poser, Texlere, seš to ty? Co děláš na týhle zavšivený tachovský bigošárně? Já myslel, že takovýho vzornýho uvědomělýho študenta, a navíc špičkovýho pendálistu musej vzít na vejšku, i kdyby nechtěli. Dáš si lívanec?“

David konsternovaně zírá do zpočátku naprosto cizího obličeje. Teprve za pár vteřin si uvědomuje, že před ním stojí Seržant, jenž na sportovním gymnáziu chodil do Zuzaniny třídy. Namísto dlouhých mastných vlasů je ostříhaný na ježka, bez vousů, se standardizovaným vojenským slangem namísto intelektuálského gymnazijního žargonu, nicméně je to on. Jedna z postav Davidova literárního díla o sportovních lůzrech a současně podivný nevyzpytatelný patron, od kterého se vždy držel co nejdál.

„Kurva, bažante, nerozdávej tady moje žrádlo a koukej sem aspoň jeden mrsknout,“ houkne od šifrovacího stroje dotčeně četař, zatímco David s požitkem pomaličku uždibuje nabídnutý lívanec, aby si tu nebeskou slast mohl co nejdéle jaksepatří vychutnávat.

„Neboj se, špagi, dělám jich hromadu, tohle je jen vochutnávka,“ odpovídá svému nadřízenému Seržant, nicméně talíř se dvěma zbývajícími lívanci před četaře postaví. „A ty, Texlere, si dej klidně pohov a povídej, na kterou zašívací rotu tě sem pendálisti upíchli. A klidně dlabej rychlejc, těch lívanců bude fakt jak sraček… Jenom si furt, kurva, nemůžu vzpomenout, že by tady v Tachově fungoval nějakej vojenskej pendálistickej voddíl. Pinčes přece hrajou spíš vojáci v Boru… No, ale vegetím tady teprve dva měsíce, takže holt vo tomhle kasínu ještě nevím úplně všecko.“

David s nezastíranou trpkostí v hlase spolužákovi přiznává, že jeho vojančení v Tachově nemá se stolním tenisem vůbec nic společného a on tady slouží na třetí motostřelecké rotě.

„A kurva… říkáš na třetí bigošárně?“ vmísí se do rozhovoru se zájmem spojařský četař. „Tam tomu teď šéfuje ten pičus Hanzlík, že jo? Von v civilu bydlí ve stejným ústeckým paneláku jako já, takže ho, kurva, znám skoro vod narození a můžu prohlásit, že je to strašnej zmrd… Dokonce někdy letos na jaře zkoušel při dovolence sbalit moji ségru. Jenže vona nebyla blbá… Možná ji vlastně znáš, když hraješ ten pinčes, protože vona hraje ligu za Ústí. Nějaká Karolína Maříková.“ Četař počká na Davidovo souhlasné přikývnutí a teprve potom pokračuje: „No, von po ní tehdá, kurva, vyjel na teplárenský dýze, teda jako na diskotéce v Teplicích… Ale vona toho pičusa samozřejmě poslala do prdele.“

Hovorného spojaře náhle cosi napadá a hned se na to Davida zvědavě zeptá: „Doufám, žes nepostoupil při draftu mazáckejch sluhů až do finále. Dělá se to přece, kurva, tam u vás na třetí rotě, ne? Na druhý rotě obtesávaj nováčky kudlou, ale tam u vás máte ten test na teplouše, že jo? Takovou debilní tradici si pičus Hanzlíkova formátu určitě nenechal ujít…“

„Do finále jsem bohužel postoupil, ale Hanzlíkovo péro jsem zblízka neviděl,“ odpovídá mu nepříliš ochotně David.

Seržant nechápavě kouká z jednoho na druhého. Je v Tachově relativně krátce, ale posledním větám rozhovoru nemůže nerozumět. Moudře usuzuje, že některé věci není dobré příliš rozebírat, a raději zve spolužáka do vedlejší místnosti, aby mu pomohl při smažení lívanců. David sice ví, že za opožděný návrat jej na třetí rotě čeká „těžkej világoš“, ale přesto pozvání s povděkem přijímá. Během následné debaty po určitém otálení Seržantovi popisuje svou současnou nezáviděníhodnou situaci a naopak se od bývalého spolužáka dozvídá zajímavé informace o členech Seržantovy studentské party. O příčinách jejich sportovních pádů nebo o přezdívkách, které se k někomu přilepily jak žvýkačka na botu, zatímco například po Kepkovi, Slepičkovi či Kamilu Roubíčkovi stekla každá přezdívka doztracena. Nyní David rovněž ví, že Seržantův otec byl do roku 1970 vysoce postaveným armádním důstojníkem, který po normalizačních čistkách skončil u zedničiny. Mezi vojáky z povolání naštěstí otci zůstalo pár přátel, kteří obětavě zajistili, aby jeho jediný syn zamířil rovnou z přijímače právě do Tachova, kde funguje ambiciózní vojenský střelecký oddíl, usilující nejen o mistrovský titul v celostátní lize, ale hlavně o prestižní Armádní pohár, jenž tachovským střelcům zatím stále o vlásek uniká. Seržantův táta měl rovněž na svědomí synovy absence ve výsledcích mezinárodních střeleckých soutěží. Když Seržant kdysi suverénně vyhrál kvalifikaci na žákovské mistrovství Evropy do Paříže, ale pak jej kvůli rodinným kádrovým škraloupům na tento šampionát nenominovali, udělal bývalý lampasák na ústředí střeleckého svazu takové cholerické „čóromóro“, že svému synovi cestu do reprezentace uzavřel nadobro.

Po zlikvidování všech lívanců slibuje Seržant odcházejícímu Davidovi, že zkusí něco vymyslet, čím by zlepšil jeho neutěšenou situaci. Téměř mezi dveřmi David zaslechne Seržantovo volání:

„Jó, Dejvide, to sem se tě chtěl mockrát zeptat, ale nějak k tomu nikdy nebyl vhodnej čas… Na jednom vandru mi Kamil Roubíček naznačoval, že snad tvoje máma učí u nás na gymplu. Víc vo tom nechtěl říct, nebo spíš nic přesnějšího nevěděl, ale mně to pak ještě dlouho vrtalo v lebce, protože žádná Texlerová přece na naší škole neučila… Nebo snad jo?“

David se už už nadechuje k pravdivé odpovědi na spolužákovu otázku, avšak v poslední chvíli raději zahraje odpověď do autu:

„Ale jo, nějakej čas tam učila, jenže ji nejspíš ani neznáš. Takže čau a hrozně moc dík.“

Pak rychle vychází na chodbu, aby Seržant nepoznal, že mu neřekl celou pravdu. Když David nastupoval do prvního ročníku sportovního gymnázia, rozhodla matka o tom, že jejich blízký příbuzenský vztah zůstane utajen, aby se předešlo šuškandám o nějaké protekci. Vzhledem k matčinu rozvodu a pozdějšímu dalšímu sňatku měli odlišná příjmení, což celou věc značně zjednodušilo. Ani nejlepší kamarád Kamil Roubíček neměl až do konce třetího ročníku tušení, že Davidova máma učí na pražském sportovním gymnáziu. V červenci mezi třeťákem a čtvrťákem se sice Roubíček vše dozvěděl, avšak hned následující měsíc si tajemství navždy odnesl do hrobu. Nyní je dávno po maturitě, přesto David považuje za vhodnější Seržantovi odpovědět tak, jak to před chvílí udělal.

IV.
MONGOLSKEJ PINEC

Po setkání s Davidem Texlerem přemýšlí Seržant o tom, jak by zoufalému spolužákovi mohl pomoci. Žádnému z tachovských důstojníků se o šikaně zmínit nesmí, protože tím by Davidovi i sobě jenom ublížil. Seržant zná zákonitosti mazácké vojny, kdy všichni důstojníci o šikaně mezi vojáky velmi dobře vědí, ale důsledně se tváří, že nic takového neexistuje. A běda tomu, kdo by chtěl tento nádherně fungující systém narušit nějakým bonzáctvím! Jediné, co Seržanta napadá, je přesvědčit nějakého důstojníka o tom, že David Texler patří do vojenské tělovýchovné jednoty, kde se hraje stolní tenis. Zkouší na toto téma pohovořit s docela sympatickým kapitánem, který má na starosti tachovské sportovní střelce, avšak je mu doporučeno, aby se raději soustředil na sebe a své střelecké výkony, protože soutěž o kýžený Armádní pohár se valem blíží. Kapitán přátelsky strká Seržantovi do ruky propozice Armádního poháru a vůbec netuší, že spolu s propozicemi vnukl mladému vojínovi zajímavý nápad. Mezi piktogramy sportů, v nichž se bude o Armádní pohár bojovat, zahlédne Seržant stylizovanou postavičku s pingpongovou pálkou. Se zaujetím čte pravidla nejvýznamnější vojenské sportovní soutěže masového charakteru a promýšlí nejrůznější možnosti, jak dostat Davida Texlera do celodivizního kvalifikačního kola soutěže dvoučlenných družstev ve stolním tenise, kde by se mohl předvést trenérům vojenských tělovýchovných jednot. Všechny nápady však Seržantovi hatí stále tentýž problém: bez Hanzlíkova svolení nesmí bažant David dělat prakticky nic. Seržanta zatím nenapadá, co by Hanzlíka přimělo souhlas udělit. Teprve na poslední stránce propozic Seržant objevuje takřka neuvěřitelnou informaci, že vítězové celostátního kola Armádního poháru budou Československou lidovou armádu v březnu reprezentovat na tradiční mezinárodní akci „Sportovní družba spřátelených vojsk“, konané tentokrát zcela netradičně v jugoslávské Lublani. Ještě téhož dne Seržant vymýšlí plán s krycím názvem „Hanzlíkova Jugoška“, který začíná uskutečňovat hned následujícího dne, a to aniž by o tom jeho spolužák David Texler cokoliv tušil. Naopak je do Seržantova plánu zasvěcen spojařský četař Mařík, jenž s propozicemi Armádního poháru v kapse potkává v kasárnách jakoby náhodou starého psa Hanzlíka, kamarádsky s ním poklábosí o hospodách rodného Ústí, zejména pak božské Chaloupce, zavzpomíná na jihočeské rekreační středisko Malý Ratmírov, kam Maříkovic i Hanzlíkovic rodiny spolu po mnoho let jezdí na letní rekreaci. S notnou dávkou sebezapření dokonce dává tyranovi třetí roty za pravdu v tom, že Maříkova sestra Karolína je úplně pitomá, když odmítla takového skvělého borce, jakým je Hanzlík. Díky zmínce o sestře Karolíně se četaři Maříkovi podaří převést řeč na její oblíbený stolní tenis a za pár dalších minut konečně může z kapsy vytáhnout propozice Armádního poháru. Zdůrazňuje nevídaný bonus v podobě zájezdu do Lublaně a zmiňuje se o tom, že v tachovském pluku prý slouží jeden prvoligový stolní tenista jménem David Texler, s nímž by to celostátní kolo dvoučlenných družstev vyhrál i jednonohý šimpanz. Hanzlík fascinovaně zírá na exotická slova „Lublaň“ a „Jugoslávie“. Pak si propozice od Maříka půjčuje a rychlým krokem zamíří na třetí rotu. Podle skvěle vymyšleného Seržantova plánu by měl „Jugoškou“ navnaděný Hanzlík co nejdříve zorganizovat a společně s Texlerem snadno vyhrát plukovní kvalifikační turnaj, který je podmínkou postupu do celodivizního kola, konaného za měsíc v Plzni. Potom by už vše záleželo na tom, jak se Texler v západočeské metropoli předvede trenérům vojenských oddílů, zda je zaujme natolik, aby to vedlo k převelení z Tachova do některé Dukly. Prostě geniální plán, který se velmi brzy začíná naplňovat.

David je značně zmaten, když ho otrokář Hanzlík jednoho večera nezvykle familiárním tónem vyzve, aby se spolu prošli kasárnami. Po děsivém zážitku při finále „Draftu bílýho masa“ napadá Davida během chůze všelicos. Příjemně ho proto překvapí, když cílem večerní procházky je rozsvícená svazácká klubovna tachovského pluku, odkud se ozývá klapot pingpongového míčku. Kolem rozvrzaného oprýskaného stolu s prověšenou špinavou síťkou se motá čtveřice členů plukovního výboru Socialistického svazu mládeže, se střídavými úspěchy trefující neposlušný balónek. Hanzlík vytahuje propašovanou láhev rumu, zapaluje si cigaretu a přísně utajený „kvalifikační turnaj pouze pro vyvolené“ může začít. Podle instrukcí Armádního poháru se má hrát „kings-cup systémem“, tedy dvě dvouhry a v případě nerozhodného stavu ještě čtyřhra. Hanzlík však pojímá tachovskou kvalifikaci jako mejdan, zpestřený nejrůznějším testováním, zda je otrok Texler opravdu tak dobrý, jak se o něm doslechl. Téměř dvě hodiny musí David předvádět své umění pomocí nejlepší zdejší pálky, levné zelené „číny“ s neforemným držátkem omotaným černou koženkou. Teprve když David postupně vyhrává nad všemi přítomnými jednosetový zápas poměrem 21:0 a potom mu nikdo není schopen vrátit žádný ze stovky servisů, je Hanzlík spokojen. Nakonec přikazuje Davidovi, aby na stařičkém svazáckém psacím stroji sepsal smyšlenou zprávu o výsledcích kvalifikačního turnaje tachovského motostřeleckého pluku, poté předseda plukovního výboru SSM listinu bez váhání podepisuje a opatřuje kulatým červeným razítkem, čímž celá taškařice končí. Seržantův plán zatím vychází na jedničku, jenomže velmi brzy se slibná jednička změní v děsivou pětku, neboť Hanzlík je ochoten pro vysněnou „Jugošku“ z Davida Texlera sedřít kůži. A to doslova!

***

Je dávno po půlnoci a vojín Texler před chvílí konečně usnul. Zdá se mu o stolním tenisu. Sní o tvrdých forhendových drajvech, zatlačujících bezmocného Hanzlíka daleko od stolu. Náhle se nenáviděný Hanzlík metamorfuje v obrovskou chobotnici s bradavicemi na svraštělé hnědošedé kůži. Bradavice se nafukují, potom postupně praskají a z každé vylétá obrovskou rychlostí pingpongový míček. David jen stěží stíhá svou pravačkou vracet balónky na druhou stranu stolu. Naštěstí se také v jeho levé ruce objevuje pálka, která všechny balónky odráží nazpět. David se mění v levorukého švédského bombarďáka Stellana Bengtssona, který roku 1971 nečekaně vyhrál světový šampionát v Nagoji. Jenomže záludná chobotnice vystřeluje desítky míčků najednou! Drobný blonďatý Švéd je nucen ustoupit dál od stolu. Levačka je neustále v permanenci, ale nyní patří podsaditému jugoslávskému flegmatikovi Antonu Stipančičovi, velmistru hry ze střední vzdálenosti. Neúnavně vzdoruje agresivní chobotnici nenapodobitelnými liftovanými údery, avšak záplava přilétajících míčků jej nutí couvat ještě dál. Pálka nadále zůstává v levačce, jenomže ji nyní svírá kníratý francouzský virtuos Jacques Secretin, jehož vysoká asijská obrana ze šesti metrů za stolem přivádí chobotnici k zuřivému šílenství. Zákeřný hlavonožec s Hanzlíkovým obličejem vystřeluje balónky s výrazně větší razancí. Francouz Secretin se rozdvojuje na dokonale sehraný maďarský pár István Jónyer a Tibor Klampár, kteří chobotnici zasypávají prudkými zahýbajícími topspiny, jež si v polovině sedmdesátých let vysloužily uctivé anglické označení sidespin. Zatlačují chobotnici do defenzivy, nicméně na vítězství to nestačí. Stárnoucí pingpongářské celebrity musí vystřídat borec, který má být nejzářivější hvězdou roku 1980. Vynikající elegantní sportovec, jenž na letošním mistrovství Evropy v Bernu dozajista usedne na pomyslný evropský trůn. Proti chobotnici nastupuje Josef Dvořáček! Milimetrově přesné údery zahrává téměř u podlahy, s ležérní grácií chytře střídá lifty s topspiny a chystá se použít svůj nejnebezpečnější úder, nechytatelný said. Vyčká na nejvhodnější okamžik a poté zahrává pomalý vysoký lift, kterému však jeho citlivé zápěstí v poslední chvíli udělí neuvěřitelnou boční rotaci, na niž neohrabaná chobotnice vůbec nedokáže zareagovat. Utkání je rozhodnuto! Dvořáčkova fantastická zbraň zvaná said zaznamenává další úspěch. Spousta stolních tenistů se snaží – většinou marně – zahrnout Dvořáčkovo unikátní spojení pomalého liftu s prudkým maďarským sidespinem do svého úderového rejstříku. Ani David Texler není výjimkou, avšak zatím se mu opravdový said povedl pouze jedinkrát. Skvěle zahraným saidem rozhodl o svém prvním vítězství nad Kamilem Roubíčkem při tréninkovém kempu v Českých Budějovicích. Tehdy spolu bojovali o nádhernou Norku jménem Gabriela, která do Českých Budějovic přijela se spoluhráči z kristiansandského pingpongového klubu. David si zvolna vybavuje celé její jméno i obličej. Gabriela Bertølsen, usměvavá šestnáctiletá plavovláska, pro kterou nebyl o rok mladší David jen trapný puberťák. Gabriela přichází z velké dálky stále blíž a při každém kroku odkládá část oblečení. Davidova pravá ruka pod spacákem se mimoděk přesunuje do příslušných míst. Nádherná Skandinávka se zbavuje podprsenky i bělostných bílých kalhotek, líbezně se na Davida usměje a podivně hlubokým hlasem zakřičí: „Vstávaj! Vstávaj ty zasran dojebany! Pičuj rýchlo na pévées, ty kokot ospatý! Veliteľ Hanzlik ti dáva len tridsať sekúnd!“

***

V politicko-výchovné světnici třetí roty stojí starý známý svazácký pingpongový stůl, o který se opírá opilý Hanzlík. Právě teď, v jednu hodinu ráno, začíná realizovat své promyšlené tréninkové metody. Vzbuzená šestice bažantů, která sem před chvílí přinesla ze svazácké klubovny sportovní náčiní, nejistě přešlapuje v zadní části místnosti, oddaně čekajíc na Hanzlíkovy rozkazy. Šéf starých psů nejprve rozespalého Davida přivítá opakovaným říhnutím do tváře z bezprostřední blízkosti, rozkazuje mu svléci se donaha, načež všem přítomným oznamuje, že „Texler je zasranej zkurvenej zpičenej Mongol, kterej umí hovno a ne ping-pong, takže musí kurevsky tvrdě makat, aby se něco naučil“. Potom strká nic nechápajícímu Davidovi do ruky povědomou zelenou pálku a nařizuje stojícím bažantům, aby co nejrychleji házeli na mongolskou část stolu pingpongové míčky, které Mongol musí bezchybně vracet nazpět. Sám se staví poblíž Davida a vytahuje z kapsy vycházkové uniformy dlouhou bužírku s uzlíky. Pobaveně svého otroka upozorňuje, že za každou chybu obdrží ránu přes obnaženou zadní část těla. Pak Hanzlík svůj vynález jménem „Mongolskej pinec“ nadšeně odstartuje, jenomže za půl hodiny celou noční akci znechuceně ukončí, zastrčí nepoužitou bužírku do kapsy a odvrávorá pryč. Bažanti se totiž během tréninku vzájemně pletli, házeli většinou lehké „buchty“, a když na Hanzlíkův pokyn zkoušeli co nejvíce zvýšit razanci, míčky jim létaly mimo stůl. Kvůli tomu se mnohem více sbíralo, než nahazovalo. Navíc všechny nahozené míčky, které dopadly na správnou stranu stolu, vracel David bez většího úsilí středně vysokými bezpečnými obloučky. Spokojený vítězoslavný úsměv, se kterým jde David té noci spát, je však předčasný. Příští noc mongolskej pinec pokračuje! Tentokrát však přibývá nad síťkou natažený provázek, znamenající hranici, kterou nesmí Mongolovy returny přeletět, aby je trestající Hanzlík uznal za správné. Na Davidových zádech se objevují první stopy bužírkové knuty. Každou následující noc se mongolskej pinec opakuje, provázek se postupně snižuje, přibývá zájemců o nahazování, přibývá míčků, přibývá krvavých jizev na zádech zotročeného Mongola. Zpráva o nové atrakci se brzy rozšíří mezi vojáky tachovského motostřeleckého pluku a na třetí rotu v noci přichází tolik diváků, že Hanzlík nařizuje vybírání vstupného ve výši pěti cigaret. Deset dnů před celodivizním kolem Armádního poháru v Plzni navštěvují mongolskej pinec spojařský četař Mařík a spolužák Seržant. Kmitajícího nahého Mongola s trestajícím Hanzlíkem v zádech vydrží sledovat pouze krátce a brzy odcházejí. Druhý den ráno předává služba Davidovi rozkaz z velitelství, že se má okamžitě hlásit na štábu v kanceláři patnáct. Když David ve velitelské budově zjistí, že toto číslo patří spojařům, zůstává před dveřmi zaraženě stát. Od onoho „lívancového“ rozhovoru trpělivě čeká na Seržantem slíbenou pomoc, která však stále nepřichází. Naopak svého bývalého spolužáka spatřil během včerejší noci, jak neváhal obětovat pět cigaret, aby se jako ostatní pobavil pohledem na mongolskej pinec. Proto na dveře klepe s velkou nechutí a doufá, že proradný Seržant v kanceláři spojařské čety nebude. Davidovo přání není vyslyšeno. Ve dveřním okénku zahlédne Seržantův obličej; hned nato se dveře otevírají a Davidovi nezbývá než vstoupit dovnitř. Na stole spatří připravené náplasti, obvazy, krabici vaty a tmavohnědou láhev s jódovou tinkturou.

„Davide, prosím tě, poď dál a ukaž mi ty záda,“ vítá ho Seržant vyděšeným, nicméně rozhodným hlasem, kterému se Texler nedokáže vzepřít. „Ty vole, Davide, to je příšerný! Byls už s tím na ošetřovně?“

„Co myslíš, Seržante? Kdybych šel za doktorem, tak budu druhej den takhle vypadat taky zepředu… Ten kretén Hanzlík se úplně zbláznil. Furt mele něco o tom, že musíme vyhrát v Plzni, a já vůbec nevím co a proč. Jestli máš tamhleten matroš připravenej pro mě, můžeš se na to klidně vysrat, protože tím bych toho debilního idiota jenom zbytečně vytočil. Když mi chceš nějak pomoct, zkus to vzadu trochu pocákat tou dezinfekcí a já se pak na rotě snad stačím ještě vysprchovat, aby to Hanzlík nepoznal.“

Seržant s citem ukládá ztýraného spolužáka na kanape, místo anestetika mu strká pod nos domácí klobásku, namáčí chomáč vaty do tinktury a opatrně ošetřuje zrasovaná ramena, záda i bedra, plná tenkých mokvajících pruhů. Dezinfekce Davida děsivě pálí, téměř šílí bolestí, avšak doopravdy šílet začíná teprve tehdy, když mu Seržant během procedury poctivě přizná, že za vším tím utrpením je vykolejený plán „Hanzlíkova Jugoška“.

„Ty vole, Seržante, ty seš snad ještě větší kokot než ten čuramedán Hanzlík!“ obrací se David zuřivě k bývalému spolužákovi. „Jak tě mohlo, ty vole, vůbec napadnout, že bych s tou čínskou plácačkou na mouchy udělal na někoho nějakej dojem? To kurva nejde… To je přece úplně stejná kravina, jako kdyby tobě dali flintu z pouťový střelnice a mlátili tě tak dlouho, dokud tím krámem nenastřílíš světák. To, kurva, přece fakt nejde! A kromě toho je Hanzlík lemra líná a pinčes neumí, takže s ním nemám žádnou šanci něco vyhrát… To ti teda, Seržante, pěkně děkuju. Radši už mi laskavě přestaň pomáhat, protože až se z tý Plzně vrátíme jak zpráskaný psi, tak mi Hanzlík udělá ještě větší peklo. Blbej je na to dost.“

S každou další podstrčenou klobáskou se počáteční Davidův vztek mírní, při tlačence je ochoten připustit, že to Seržant myslel původně dobře, a po jelítkách dokonce bývalému spolužákovi slibuje, že za ním bude během příštích devíti dní zbývajících do plzeňského turnaje chodit co nejčastěji na ošetření svého krutě decimovaného pozadí. Současně oba doufají, že po návratu z Plzně ztratí šéf starých psů Hanzlík o mongolskej pinec zájem a Davidova záda dostanou konečně příležitost k zahojení. Samozřejmě se oba absolutně mýlí, protože na vojně je možné úplně všechno.

V.
PANIČKA, KTERÁ MĚLA RÁDA PINGPONGÁŘE

„Ty… ty jsi kvůli týhle pálce sháněl Kamilovy rodiče?“ ptá se nevěřícně Seržanta.

Seržantův závěrečný vtípek je krutě šibeniční, ale David přesto kamaráda vděčně objímá kolem ramen. S touto pálkou si troufá v Plzni něco předvést. Troufá si rozdrtit kohokoliv, kdo by se mu opovážil postavit do cesty k vysněnému převelení z Tachova!

***

***

„Co takovej ligovej plejer jako Texler může hrát v Tachově? Vždyť tachovský vojáci, co já vím, nehrajou snad ani krajskej přebor.“

David napjatě očekává sdělení důvodu, kvůli němuž to nejde. Proč se vždy musí objevit nějaké „ale“?

„Soudruhu plukovníku, v civilu jsem z Prahy,“ vyhrkne David.

***