Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Martin MryMarty Láníček

ROD
Nebezpečné stvůry jsou všude

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6831. publikaci

Jazyková úprava Gabriela Janů
Návrh obálky Šimon Jimel
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
Fotobanka © Depositphotos/Rangizzz; PhotoWorks
První vydání, Praha 2018
Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-247-5403-1 (ePub)
ISBN 978-80-247-5319-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-0738-4 (print)

Kapitola 1

Jsou dvě hodiny ráno a v jedné pražské ulici je relativní klid. Občas se tady potuluje někdo s dobrou náladou. Tu lze vyčíst z úsměvu vykresleného na tvářích dvojic, které se tudy procházejí. Do tichého večera se vměstnává řev jednoho chlapa, jenž vychází z nonstop baru. Je to muž ve věku 46 let, střední, trochu zavalité postavy, který celý život páchá jen zlo. Na první pohled je vidět, že hodně přebral, ale to ho neopravňuje k momentálnímu vulgárnímu řevu na lidi, které během chůze potkává.

Je agresivní a po cestě rozkopává dva koše. Rozhlíží se, v ulici není v tento okamžik ani živáčka, ačkoli něco si k němu hledá cestu skrz zem. Agresor stojí jak opařený, protože vedle sebe slyší hluk, jak se něco vedle chodníku dostává ven. Dere se to s takovou vervou, že i ten chodník trochu praská. Ve chvíli vykukuje z hlíny pařát, jenže tím to nekončí. Cosi se dostává k němu a chlápkovi se naskýtá hrozný pohled.

Vylézá opravdu děsivá postava, která si jde za svým. Po chvilce, co utekla neskutečně rychle, stojí před mužem o dost větší tvor, než je on. Z obličeje mu září velké rudé oči, ale i plná huba ostrých, hrůzostrašně vypadajících špičáků. Má urostlá ramena, na prackách i nohách mu trčí drápy, částečně ušpiněné od hlíny. Za velkým tělem jsou roztažená křídla, umožňující tomuto stvoření létat. Muž stále stojí, ani nedutá. Cosi nelidského je kousek od něj a kráčí směrem k němu za doprovodu hlasitého dýchání, co se line mezi zuby, které i s vizuální stránkou této bytosti působí velice nesympaticky. Je už prakticky u něj, ale chlápek se probírá z prvotního šoku, hlasitě řve a dává se na útěk. Za sebou slyší hluk postavy, která ze sebe dostává větu: „Tyyy siii myyyslííííššš, žeeee tyyyyy zrůůůůdnoooosti, cos v živooootěěěěěěě napáááááchááááál, zůůůůůstanoooooou bez potréééééstáááááánííííí?“

Muž běží doslova o život. Každým okamžikem se při běhu otáčí, ale najednou to okřídlené stvoření nevidí, což mu ovšem na klidu moc nepřidává. Nemá ale takovou postavu, která by mu dovolovala rychle běžet ještě nějakou dobu, tak se zastavuje a snaží se popadnout dech. Rozhlíží se, když vtom nad sebou uslyší děsivý zvuk. Než stačí vzhlédnout, ucítí škubnutí a je něčím odhozen o kus dál. Má dost naražené koleno, zvedá se ze země s obrovským strachem, protože vidí toho netvora, který se z letu staví vedle něj. Muž prosí, že mu dá, co chce, jen aby mu neubližoval. Teče mu slza z oka, ale i krev ze rtu, jelikož si ho nervozitou prokousl. Okřídlené stvoření ho chytá pařátem za vlasy a zaklání mu hlavu.

Chlap ještě vykřikuje, že už nic špatného dělat nebude, avšak tím tuto bytost neobměkčuje. Mluví na něj: „Mooooc poooozděěěě. Ukoooončiiiiiil jsiiiii úmyslllllněěěěěě žiiivoootyyy liiiidííí a niiiikdyy naaaa teeeeebeeee neeepřiiiišliiii, aleeee myyyy vííímeeeee. Neublíííížííím ti. Hneeeed řeeeknuuu proooočččč. Už jseeem tooo slíííbiiil kooooleeegooovi. Haha.“

Nad zakloněnou hlavou se muži zjevuje lebka, která trochu připomíná lidskou, jen s některými odlišnými rysy. Celkově je protáhlá a má takový výraz, jako by se každou vteřinou chtěla tomuto muži zakousnout do hlavy. Kolem lebky jsou rozpoznatelné dvě ruce s dlouhými prsty roztaženými od sebe. Pod obrysy něčeho hrozného se rozprostírá už jen hustá mlha. Lebka s rukama se částečně rozpouští a vniká chlápkovi ústy do těla. Barva jeho očí se najednou mění v rudou, okřídlený tvor ho pouští. Muž ovládaný duchem hledí do očí tomuto stvoření a na ústech má viditelnou zaschlou krev. Rudé oči naznačují, že je plně ovládán něčím, co do něj vniklo. Dokáže tuto lidskou schránku dokonale využívat a skrze ni mimo jiné i mluvit. Připravuje se k hovoru: „Je to paráda, třebaže bude asi divný pocit, když se na mě bude řítit rozjeté vozidlo. Nic jiného si tato rádoby lidská bytost nezaslouží. Dost přebral a na mě to má docela vliv. Jdu na to.“

Okřídlené stvoření odpovídá: „Taaaak tiiii držíííím palceeee. Teeentoookrááát seee z toooohoooo nevyseeeekáááá. Deeeej muuuu coooo proootoooo!“

Ovládané tělo se dává do pohybu. Oči má rudé a muž vlastně ani neví, co se děje. V okamžiku vniknutí ducha ztratil vědomí. Tomuto duchovi značně ztěžuje chůzi fakt, že schránka je poměrně nalitá, přesto nic nevzdává a míří k silnici, jíž občas projíždějí auta. Z dálky vidí světla většího vozu, tak zrychluje, aby toto plánované setkání s vozidlem stihl. Dostává se k okraji silnice a vyčkává. Ve chvíli, kdy vůz projíždí, skáče mu do cesty. Je slyšet velký náraz a skoro ve stejném okamžiku zvuk brzdícího vozidla. Řidič vyskakuje z auta, protože kus před ním vidí nehybné tělo člověka. Volá na něj, zkouší ho oživit, nicméně zjišťuje, že tomuto muži už asi nic nepomůže.

Tělo leží na chladné zemi značně pomlácené a z hlavy mu po silnici teče krev. Řidič auta stojí rozrušený u svého vozidla, je otočený od těla na druhou stranu. Mobilní telefon drží v roztřesené ruce, volá záchranku, aby je co nejrychleji dostal na místo. Myslí si, že třeba nějakým zázrakem můžou pána probrat, avšak růžově to nevidí. Z mrtvého se dostává pusou ven duch v podobě páry. Po chvíli se nad tělem mění v lebku s rozpoznatelným tělem, které se vznáší ve vzduchu a na něco čeká. Okřídlené stvoření to celé pozoruje z dálky. Nechce, aby si ho řidič všiml. Ležící muž se najednou zvedá. Staví se a ve vteřině hledí na své tělo na silnici, protože není ve své schránce, ale je to taková duše pozorující svůj konec. Začíná řvát: „Co se to děje?? Určitě se mi to zdá! To se mi musí zdát!! Pomóc!“

K duši špatného člověka se blíží duch i s jasnou odpovědí: „Neřviiii! Nikdooo tě stejně neuslyšíííí, teda kromě mě. Byl jsi mooooc špatný člověk, proto si prožívášššš to, co si prožívááááš, ale věř mi, že show teprve začínáááá!!!“

Duch bere duši mrtvého za ruku. Třebaže hodně řve, letí s ní velkou rychlostí k místu, kudy se okřídlené stvoření dostalo ven. S veškerou ladností sobě vlastní vniká pod zem. Za nimi se po chvilce připojuje i stvoření s křídly, avšak ladnost tu chybí, jelikož to spíše vypadá, že si prorazil vchod nový. Zevnitř ještě zakrývá vstup, aby to zvenku vypadalo jen jako rozhrabaná hlína. Tak to tu chodí. Lidé šířící kolem sebe jen zlo mohou očekávat návštěvu určitých postav nebo i duchů, kteří se nestaví jen na kus řeči, ale spíše udělat pořádek, aby byl svět hezčí.

Kapitola 2

Na Zemi žije i jeden člověk jménem Rod. Je pohodový, sympatický, ale to neznamená, že má pokaždé příjemnou náladu. Ta ovšem převažuje. Má moc rád humor, nicméně umí řešit i vážné záležitosti.

Rod a Sára žijí v Praze, ale každý v jiné části. Oba si v životě užívají určitou popularitu a oblíbenost. Dlouho to netrvá a potkávají se na jedné akci. Slovo dává slovo, to se mění v dotyky, později zakončené spontánním sexem. Vychutnávají si večer, ale ani jeden tomu nepřikládá hlubší význam. Setkávají se ještě párkrát, protože zjišťují, že mají podobné názory i smysl pro humor. Společně jim to klape velice dobře, proto se k sobě stěhují. Po pár letech společného bydlení se berou a letí na svatební cestu, kde to vypadá, že drinky, pláže i večery plné vzájemné přitažlivosti neberou konce. Den po dni ubíhá, avšak nastává čas, kdy mají odlétat domů. V hotelu si dávají ještě něco k pití a vyrážejí autobusem, který je vyzvedává před hotelem a bere je na letiště k připravovanému odletu. V hlavě mají tolik zážitků, že by se nevešly snad na žádnou paměťovou kartu. Celý jejich dosavadní vztah je pestrý, proto jim nuda ani neklepe na dveře. Oba už sedí v letadle, odlétají. Rod má nějakou dobu koníčka, který se ho drží od doby, co začal chodit se Sárou. Je to vystupování v klubech, kde se věnuje HIP-HOPu. Účastní se různých freestyle akcí nebo připravovaných zábav, kde společně s kamarády představuje svou tvorbu.

Mají za sebou dvě hodiny letu, blíží se k pražskému letišti, a tak se jim naskýtá krásný pohled na rozsvícenou noční Prahu, jež vytváří skvělou atmosféru. Po přistání si vyzvedávají zavazadla, která jim na páse přijíždějí mezi posledními, což je smůla. Před letištěm si berou taxi a jedou směrem domů s příjemným taxikářem. Není jako ten, kdo se ti cestou pokusí vykecat díru do hlavy kravinami, které nikoho v autě, tedy kromě něj, nezajímají. Když se dostávají domů, dávají si sprchu a jdou spát.

Ještě si užívají pár dní volna ve městě, kde žijí. Slunečné počasí vychází, proto naše dvojice tráví zbytek volného času pohodově. Nějaké dny se scházejí s kamarády na zahrádce oblíbené hospůdky, kde jim osvěžující točené pivo plus pár panáků kvalitního alkoholu a hlavně parádní pokec plný legrace vytváří u stolu výbornou náladu. Jiné dny navštěvují kino nebo si dávají dobrou večeři v restauraci. V manželském svazku ubíhají roky, vše šlape, jak má.

Kapitola 3

Touto dobou se pod zemí řeší vážná věc. Je tu řád, který se léta dodržoval. Avšak dříve se přihodilo, že se jedno stvoření neudrželo, vydalo se samo na povrch a chtělo páchat zlo. Tenkrát bylo zničeno něčím, co trvale nežilo na planetě. Zlikvidováno bylo doslova, neboť po něm zbyla jen hromádka prachu a zelená tekutina, kterou mají místo krve. Vypadá to tak, že by se situace měla opakovat, avšak o dost horší. Na Zem se nechystá jen jeden, ale více stvoření. Na povrch se chystá pár okřídlených, nějaký ten duch a pár divně vypadajících existencí. Zjišťují to vzkazem vedle okřídleného kolegy, který nejeví známky života. Za drápy má tu tekutinu, dokonce vedle něj leží špička utrženého křídla, ale jeho není. Zdá se, že asi patří kolegovi, který tohoto tvora připravil o život. Na vzkazu stojí, že nebudou jen dodržovat pravidla a že se chystají na povrch. Nepíše se tu, kdy nebo kudy se kdo chystá ven. Je zde ale zřetelně napsáno, že je do tohoto plánu zapojeno více členů z různých druhů.

U Roda a Sáry doma se on večer chystá, že na chvíli vyrazí do klubu, kde se chce zastavit, hodit tam nějaký freestyle a pokecat. Ona s ním dnes nejde, přestože ho většinou doprovází. Rod dává Sáře pusu a vyráží. Vychází z domu směrem na nedaleké metro. V uších má sluchátka, která mu hrají oblíbenou hudbu, a po chvilce chůze stojí a čeká na již přijíždějící soupravu. Nastupuje a sedá si na místo, odkud vidí na celý vagón. Skupinka lidí stojí u dveří, ačkoli je tu místo k sezení pro všechny. Není jeden z těch, kdo hodí oči dolů a dělá, že nic nevidí, když přistoupí starý člověk nebo těhotná žena. Takové opravdu nesnáší. Metro se rozjíždí a za zvuku hudby, která se mu dere do uší, pozoruje ostatní cestující. Jede s ním pár lidí s dobrou náladou, ale i trojice, jež vypadá, že si místo něčeho dobrého vpravuje už pěknou řádku let do těla heroin. Mezi nimi je i jedna holka, která by mohla být hezká, kdyby nedělala to, co očividně koná.

Sedí u mladíků, o které by si snad rozumný člověk nechtěl opřít ani kolo. O kousek dál vzadu sedí na sedačce starší pár působící šťastným dojmem, na rozdíl od holčiny vedle, ta je dost otrávená. Po chvilce jízdy je tu stanice, kde Rod přestupuje na jinou trasu, aby se dopravil do klubu. Mění soupravu a jede na zastávku, od které to má nejblíže. Později otevírá dveře do klubu, jejž dobře zná, a vchází. Zdraví se s barmanem, podávají si ruku a objednává si pivo i dvojitého panáka irské. Po chvíli bere pití a následně se odebírá po schodech do spodní části klubu, kde to žije. Potkává známé, se kterými řeší, v jakém pořadí poběží instra, při nichž budou vystupovat. Po určité dohodě si Rod vychutnává oblíbený drink a současně se vítá s kamarádkami, jež zná. DJ mezitím pouští desky, které utvářejí atmosféru tak hlasitě, že i kdyby tam někdo sezobal prášky na spaní, v tomto klubu zaručeně neusne.

Začíná připravovaný program, který startuje freestylem. Na místě jsou tři mikrofony, užívají si je dnes kromě Roda ještě dva další. Navzájem se střídají a v klubu jsou slyšet vtipné i drzé hlášky, ale i názory na současnou dobu, nacpané do rýmů linoucích se po klubu z beden. Většina lidí je kolem pódia, kde si očividně vychutnávají současný večer. Hudba se po chvíli mění a Rod začíná rozjíždět připravený song. Za ním zůstal jeden známý, který s ním hází nějaké části songu do dvojhlasu. Akce je pořádně nastartovaná a on dává ještě dvě věci, po nich se střídají ve svých tvorbách. Rod si dává ke konci ještě jednu, pak začíná freestyle, při němž se k mikrofonu může dostat každý. Oznamuje, že dnes vypadne dřív, aby stihl poslední metro. Odebírá se k baru, kde si dává drink.

„Super vystoupení, Rode!“ chválí ho barman.

„Díky, kámo,“ reaguje Rod. „Dnes to byla parádička. Podařila se atmosféra, i zvuk byl výborný. Ráno brzy vstávám, tak mizím dřív, abych se trochu vyspal.“

Rod odchází z klubu. Za ním je slyšet jen klapnutí dveří, které by se rádo rozléhalo do tiché tmy, ale jsme ve městě, a proto ten zvuk trochu ruší hukot občasně projíždějících aut a sem tam nějaká ta hláška člověka, který jde kolem nebo v ulici o kus dál. Praha prostě jen tak nespí. V momentě mu na ramena padá tma, která je trochu rozjasněná pouličním osvětlením. Pokračuje směrem k metru, jde po chodníku kolem muže, jenž se zrovna zastavil, ale očividně mu chodník nestačí. Není tak tlustý, ale pije o dost více, než snese. Něco drmolí, ale Rod má sluchátka v uších a ta mu opět zpříjemňují cestu. Dostává se do metra, sjíždí eskalátory na nástupiště. Je tu pár lidí plus jeden hlouček, který vypadá, že je tak akorát do pohody. Kousek vedle se motá vedle své kamarádky jedna holka. Budí dojem, že byla s ní a celý večer a soutěžily, kdo se více zlije. Tím není myšleno do klidu, ale tak trochu na odpis.

„Nevím, jestli si myslí, že jsou-li na šrot, jsou zajímavé, ale mně se to u holek příčí. Vypadají strašně,“ myslí si Rod.

V metru se ho zmocňuje pocit, který by nikomu nedokázal nikdy vysvětlit. Má najednou silnou potřebu jít se ještě podívat na Vyšehrad, i když vlastně neví proč. Bydlí nedaleko, ale najednou je to přednější, než jít rovnou domů. Cesta ubíhá rychle, chaoticky na poslední chvíli vystupuje na přestupní stanici, kterou se dostává na svou trasu. Po schodech dobíhá metro, a když se dveře zavírají, stíhá ještě naskočit. Pořád neví, co ho táhne k hradbám. Stanice za stanicí ubíhá a souprava se dostává do té, na níž vystupuje. Vychází z vestibulu rovnou trasou vedle Kongresového centra, které je zřetelně vidět. Má takové divné tušení, že ho někdo nebo něco sleduje.

Kolem ani živáčka, ale přesto se jednou za čas otáčí, jestli nezahlédne něco, co by možná ani vidět nechtěl. Za chůze si vypíná přehrávač, vytahuje sluchátka z uší a pokračuje k silnici. Přechází a pokračuje k Táborské bráně, i když má stále ten pocit, který ho momentálně provází na každém jeho kroku. Nikoho nevidí v dálce procházet, dokonce ani neprojíždí žádné auto. Extrémně se mění jeho rozpoložení, když jde pod bránou. Je zamyšlen. „Kam zmizel ten divný pocit? Cítím se zatraceně dobře. Takové střídání nálad jsem snad nikdy nezažil. Proudí mnou tolik energie, že mě snad někdo v klubu narval těmi baterkami, co pohánějí toho králíka z reklam. Ani radši nebudu přemýšlet, kde bych je, sakra, měl.“

Rod pokračuje, náhle se nad ním cosi rozzáří. Rychle nad sebe pohlédne, ale vidí už jen něco osvětleného, co mizí za bránou zvanou Leopoldova. Byl to takový mžik, že ani nedokáže odhadnout velikost neznámého a prudce osvětleného tělesa. Přidává do kroku a velké nutkání zjistit, o co tu jde, ho popohání. Myslí si, že musí existovat vysvětlení pro touhu vydat se na místo, kam směřuje.

Vtom ho polapí viditelná záře. Rozbíhá se, třebaže neví, proč a kam běží. Je to lidská zvídavost, jež ho žene kupředu. Srdce mu v těle tluče jak o závod a on vnímá větší hlasitost svého dechu, nicméně chce zjistit, o co tu dnes večer jde. Neběží sám, jelikož s ním běží i jeho stín, který vytvářejí lampy v okolí. Probíhá pod druhou bránou, kde se zastavuje. Vidí světlo, co svítí za rotundou svatého Martina. Ví, že se děje něco divného. Cítí silné bušení svého srdce a pomalu se vydává směrem k rotundě. Kolem sebe stále nevidí ani živáčka. Vypadá to tak, jako by něco vymazalo vše živé ze Země a nechalo tam jen Roda plus něco.

Už je skoro tam, najednou si všímá postavy, která nepatří na tuto planetu. Zírá do obrovských černých očí, v nichž se odráží on sám. Kus před ním stojí mimozemšťan vzrůstem menší a štíhlejší, než je Rod, za ním je vidět část neznámého a lehce osvětleného tělesa, vznášejícího se těsně nad zemí. Nehybně na něj zírá pronikavým pohledem. Rod stojí, skoro ani nedýchá. V ten moment se zdá, že se zastavil čas, přestože to tak není. Tvor z jiné planety, jenž má oproti tělu výrazně větší hlavu, zavírá své velké oči a hned je zas otevírá. Rod se nemůže odtrhnout od jeho pohledu. Je fascinující. Působí na něj uklidňujícím dojmem. V hlavě mu sice běží, co se to děje nebo s kým má tu čest, ale nemůže ze sebe vydat ani hlásku, dokonce se nedokáže ani pohnout. Mimozemšťan trochu naklání hlavu, ale stále nepřerušuje oční kontakt. Rozbíhá se směrem k Rodovi, ten vše vnímá jako zpomalený záběr z Matrixu.

Vidí něco neznámého, co se k němu blíží.

Najednou ho ta postava, která určitě zdejší není, drží jednou rukou za zády a druhou má těsně před jeho obličejem. Z ruky jí směrem k Rodovu obličeji vychází energie, způsobující mu chvilkové roztažení zornic a náhlou únavu zakončenou ztrátou vědomí. Mimozemšťan opatrně pokládá bezvládné tělo na chodník. Odstupuje od něj a míří ke svému menšímu plavidlu, které se vznáší kousek nad zemí. Po cestě zakopává a před ním padá. Vstává, kroutí hlavou a u toho si pomýšlí: „Tak to se opravdu může stát jen mně. Bezchybně létám z planety na planetu, lezu všelijakým terénem a na rovině si nabiju kokos. Cha. Čas na přesun.“

Leze do svého malého plavidla, to jasně září a obrovskou rychlostí vzlétá. Rod zůstává ležet. Hlavu má položenou na kapuci mikiny, z ní vykukuje kšilt čepice mířící k obloze. Kolem nikdo neprochází a venku je skoro bezvětří.

Kapitola 4

Mezitím na jiných místech začínají ze země vylézat stvoření z pekla. Nechtějí akceptovat klasická pekelná pravidla. Chtějí škodit a ničit životy lidí, kteří si to nezaslouží. První vylézají na místě, kde jsou Čertovy kameny. Z hlíny vykukují velká křídla, roztahují se kousek nad zemí. Kolem létá hodně hlíny, jak pracky s drápy tohoto tvora dostávají ven zbytek mohutného těla. Je slyšet hlasité dýchání a chrčení, při němž vylézá okřídlený. Nikdo by zaručeně nechtěl v tento okamžik procházet kolem. Naštěstí opravdu nikdo nejde, jen z rozhrabaného místa vychází v podobě páry duch. Protáhlá lebka s otevřenou pusou vyniká u oblaku páry, ve kterém začínají být rozpoznatelné i ruce. Dívá se kolem sebe, dokonce se i s určitou ladností otáčí ve vzduchu. Rysy těla se trochu deformují, ale vzhled zůstává stále tajemný. V jeho výraze je znát nadšení z toho, co kolem vidí. Čertovy kameny se mu opravdu líbí. Tento druh se dokáže vtělit do živého, ale i mrtvého lidského těla. Dokáže ho plně ovládnout, dokonce i cítit vlivy, jakým je vystaveno. Duch se stále pohybuje vzduchem a promlouvá k okřídlené bytosti: „Taaak jsmééé tááádyyyyy. Proooleeetííímeeee seee a zatííím se nenááápááádněěěě kouknééém pooo něěěějaaaaakééém těěěěle prooo měěě.“

Okřídlený mu odpovídá: „Něěěcoooo vyberééém. Kaaaždééé těěěělooo tiii buuudeeee sluuušeeeet víííceee, proootoooožeee feeešááák zrooovnááá neeeejsiii. Sorrrry, aleeee tooo muuusííííš věěěěděěěět sááám nejlééépeee. Haha.“

Duch v klidu obratně reaguje: „Hlaaavněěěě, žeeee tyyyy jsiiiii kraaaaaasaaaaveeeec. Vypaaaadáááášššš jakoooo týýýpeeeeek naa steráááčíííích a mííístoooo partneeerkyyyy sis naaa zááádaaaaa naraziiiil křííídlaaaa jako krááááva. Haha. Tooo muuusíííš zaaaas tyyyy věěěděěěěět nejléééépe. Radšiiii vyrazííímééé. Mooohliii byychoooom seeee tuuuu doooohaaaaadoooovaaat do svííítáááááníííí, neeeebooo jaaaak seeee taaadyyy tooomuuu říííkáááá. Neeeežžžž buuudeeee svěěěětloooo, chtěěěěěl byyyych mííít těěěělooo.“

Silný tvor nenechává svá křídla dlouho v klidu, třebaže by se klidně rád podíval, kde to vlastně vylezl. Opírá se do nich a po druhém máchnutí je vysoko nad zemí. Vedle něj je i duch, který chce co nejdříve tělo. Oba se vznesou, přestože nevědí kam. Mají jen cíl objevit vhodnou schránku, kterou by mohl duch ovládnout. Po určité době si ze vzduchu všímají jedné márnice a uvědomují si, že jsou zde lidé nejen po smrti, ale i naživu. Ale v tomto případě se jedná o zaměstnance. Vypadá to jako perfektní příležitost k obstarání lidského obalu. Okřídlený se ze vzduchu staví na nohy. Vedle se vznáší něco, co se nemůže dočkat, až si vybere svůj nástroj k páchání špatností. Vstupují neuzamčeným hlavním vchodem.

Pohybují se v delší, lehce osvětlené chodbě. Na konci vidí mohutné dveře s proskleným oknem. Přicházejí k nim a skrze okénko pozorují muže sedícího za stolem.

Vypadá pohuble a do fešáka má hodně daleko. Duch zašeptá směrem k okřídlenému větu: „Buudeeešš oprááávdůůů hooodnéééj, kdýýýýžžž uděěěělááááššš něěěějakýýýý hluuuk, abyyyyych nepooozooorooovaněěěě prooooooooooklooooouuuzl. Mooohlll byyych seee taam doooostaaat i taaaak, jeeeenžeee neejseeeem jeeestěěěěě doobreeej veeee zneeeviiidiiitelněěěnííí, prooootooo byyyyy siii měěě moohlll všiiimnouuuuut. Prooooklooouuuznuuu paaak naaad nííím. Meziiitíím, coooo jseee půůůjdéé pooodííívaaat, taaakééé zmíííz. Moméééntááálněěě neeeepoootřeeebujeeemeee něěčííí pooozooornooost, doookooonceee aniii mrtvéééhooo zaměěěstnaaanceee mááárniiiceeee. Jeeeehooo těěělooo neeechcííí. Buuudeee tuu určiiiitěěěě leeepšííí výýýýběěěr.“

Sotva to dořekl, stvoření s křídly se začíná zařezávat drápy do kovových dveří s takovou vervou, že si jeden zlomí.

Zvuk je to opravdu strašný, až si pracovník za stolem zakrývá rukama uši. Najednou zvuk utichá a za dveřmi je slyšet něčí dusot. Zaměstnanec vyráží tam, odkud to slyšel. Jde pomalu a má v obličeji vystrašený výraz. Duch se vznáší u stropu a druhý tvor se rychle dostává před budovu. Muž se nejistě dívá oknem ve dveřích, nic nevidí, jenže chce vše pořádně prohlédnout. Vytahuje z kapsy klíče, aby tyto těžké dveře odemkl. Do ticha se ozývá vrznutí, zaměstnanec se za ně dostává a duch proniká těsně nad jeho hlavou tak opatrně, že si ničeho nevšímá. Upoutává ho něco ležícího na podlaze, naklání se k tomu a zjišťuje, že je to nějaký zlomený dráp. Mění se mu rytmus dýchání a oči mu nervozitou létají ze strany na stranu. Začíná být ještě více ve stresu, jelikož vidí hluboké zářezy na dveřích. Ví, že něco, co tu bylo, je kdesi blízko. Ve strachu hledí na konec chodby k lehce pootevřeným hlavním dveřím.

V tu chvíli se ho zmocňuje pocit, že ho to sleduje. Má pravdu. Za hlavním vchodem ho pozoruje tvor, který ví, že zlomený dráp a zářezy na dveřích moc nenápadné nejsou. Musí jednat. Muž se vrací za dveře, s třesoucí se rukou je okamžitě zamyká. U stolu něco hledá v zásuvce. V jedné místnosti za ním si zrovna duch vybírá tělo. Některé už má v užším výběru a hledá finalistu nebo finalistku. Když už má vybrané tělo jednoho muže střední vysportované postavy, který je ve věku zhruba 48 let, slyší vedle z místnosti ránu. Už ví, že plán nedomyslel. Nestačí se jen nepozorovaně dostat tam, kam potřebuje, ale bylo by dobré se tak dostat i zpět. Druhá část plánu promyšlená nebyla. Bude muset projít kolem pracovníka jako oživlá mrtvola a z toho asi moc v klidu nebude. Je znepokojen hlukem, který slyší, ale tato schránka je na prvním místě. Vniká mu otevřenou pusou pomalu do těla s touhou nad ním převzít moc. Je klid jak před bouří. Najednou ležící tělo otevírá oči. Těžko říci, jakou měly původně barvu, každopádně teď jsou rudé. Ležící muž se nadechuje. Oči se mu hýbou, vypadá to, že toto tělo ovládl.

Je přikrytý bílým prostěradlem od hrudníku až po palce u nohou. Pomalu si sedá, otáčí hlavou a najednou se staví na nohy. Jednou rukou si drží prostěradlo a jde se klidným tempem podívat, proč slyšel tu ránu. Kdyby se potkal s tím zaměstnancem, těžko by mu asi vysvětloval, že se jen trochu protahuje. Opatrně nakukuje za dveře a vidí muže ležícího nehybně na podlaze, obličejem k zemi. Pokračuje svým utahaným tempem a všímá si okřídleného, jak stojí u očividně vyražených dveří. Tvor s křídly začíná mluvit: „Muuseel jseem. Našeeel můůj zlomeenýýý drááp, začááál plááášííít a uteeeeklll zaaa dveeeeřeeeee. Doostaaal see k přííístrooojiii naa voolááánííí, kteeerýýým chtěěěěl něěěěkooohoo kooontaaaktooovat. Rozběěěěhlll jseeem see a dveeřmi proooběěěhl. Kuus zeee dveeřííí hoo tréééfiiil dooo hlaaavyyy, taaak užžž jseem neeemuuseel niiic děěělaaat. Mimooochooodeeem, máááš pěěěěknýýý kooostýým. Zdaaařiiilooo seee tiii tooo. Buuduu siii naa teeebee muuuseeet zvyyknooouut. Jakooo prvnííí byyys pootřeeebooovaal obleeeečeeníí.“

Reakce stvoření je okamžitá: „Vyyypaaadááá jakoo omráááčeeenýýý a tyyy mi tuu hlaaavněěěě neeebreeeeč, žeee siiis zlooomiiil neeeeheeeet. Ha. S tííím obleeeečeeenííím máááš praaavduuu.“

Oba se dívají na pána ležícího v bezvědomí. Duch ve svém novém, tedy spíše použitém, obale se k němu sklání. Jednou rukou si drží prostěradlo a druhou se mu pokouší sundat kalhoty. Tvor vedle nečeká a okamžitě přikládá ruku nebo spíše ruce k dílu. Za okamžik stojí duch v těle narvaný do tak těsných hadrů, že ani knoflík nemá dopnutý. Vršek těla má také nacpaný do košile a švy mají co dělat, aby vůbec zůstala vcelku. Přes nahého muže přehazují prostěradlo. Okřídlený začíná dialog: „Šatyyy děěělajííí člooověěěkaaa, aleee vyyypaaaadáááš spíííš, jaakoo byyys vyyyraabooovaaal skříííň mladšííímuuu bráááchoovi. Cha.“

Duch na to reaguje: „Jsiii opraaavduuu vtiiipneeeej. Rozhooodněěěě jseeem tuuu nenááápadněěěějšííí než cosi, co má naaaa zááádeeech kříídlaaa a naaa soooběěě vůůůbeeec niiic. Myslííím siii, žeeee siiii těě niiikdooo s holuuubeeem neeespleeeteee.“

Oba pomalu odcházejí z místa. Ze země zvedá hlavu zaměstnanec a všímá si postav, ale opět omdlévá. U Čertových kamenů, kudy oba vylezli, se dostává ven ještě něco. Z rozhrabané hlíny vylézá cosi podobného lidské postavě, nicméně je to spíše takový pokrčený tvor s odpudivým obličejem. Má na sobě jen potrhané kalhoty a v hubě pár špičatých zubů, které určitě nebudou v reklamě na zubní pastu. Stojí u výlezu a rozhlíží se kolem. Znenadání ho přepadá hlasitý kašel. Skoro se dusí a prská kolem sebe trochu hlíny, jež se mu tam dostala cestou na povrch. Rukou si otírá pusu a najednou se sklání k díře v zemi. Vytahuje tmavou mikinu s kapucí, aby nebyl tak nápadný, přestože většinu svého odpudivého vzhledu nezakryje snad ničím. Sází spíš na večerní procházky po místech, kde nepotká více lidí pohromadě. Navléká se do kusu špinavého oblečení, ale takovou věc opravdu neřeší.

„Taak něěějaaaak toooo vypaaaaadáááá, žeeee tuuu neeejseeem prvníííí,“ říká si nahlas.

Kapitola 5

Čas běží dál, venku začíná tmu přemáhat světlo a rychle pokrývá tuto část Země. Kousek od rotundy stále leží Rod, zatím se ještě neprobral.

Kus za ním se začínají objevovat obrysy muže a ženy, přibližující se k místu, kde leží. Vypadá to, že si užívají romantickou ranní procházku, avšak nejde to tak úplně podle plánu. Jsou od něj ještě docela daleko, ale ona si všímá člověka, který nehybně leží. Vkrádá se do ní divný pocit, obohacený zvědavostí.

Hlasitě zakřičí: „Pane Bože! Někdo tam leží! Co je s ním?“

Její partner si už také všiml ležícího muže a odpovídá partnerce: „To si asi nějaká šlehačka dala trochu víc toho svinstva do žíly nebo se někdo pěkně zlil. Fakt netuším.“

Rychlejší chůzí k němu oba dorážejí, hledí na něj, ale nechávají si odstup, protože nevědí, co se tu vlastně děje. Ženy se hodně drží nervozita. Hlavu pootáčí k partnerovi a hlasitě odpovídá: „Nevypadá jako nějaká šlehačka, dokonce nevypadá jako živý, ale zdá se mi, že dýchá. Zavolej někam! Do hajzlu, zavolej sanitku!“

Partner se na ni otáčí, rychle pohlédne na ležícího muže a zase na partnerku.

„Nešil, zavolám ji. Nevím, co se mu stalo, ale bude v pohodě. Hlavně se uklidni.“

Ve stejném čase zároveň sahá do kapsy, v níž má mobilní telefon. Obratně vytáčí číslo a přikládá si ho k uchu. Slyší ženský hlas, který v tento moment nenechává ani domluvit. Rychle ze sebe začíná chrlit věty: „Objevili jsme nehybného člověka ležícího na zemi před rotundou svatého Martina na Vyšehradě. Prosím, pošlete sanitku. Dýchá, ale nereaguje. Vypadá, jako by to chtěl každou chvíli zabalit. Nevím, co přihodilo, ale šlápněte na to!“

Z telefonu se ozývá hlas té paní: „Posíláme vůz, bude tam co nevidět. Zůstaňte se mnou ve spojení. Kdyby se situace nějak měnila, dejte mi hned vědět.“

Oba stojí nad Rodem. Snaží se na něj mluvit, dokonce ho muž lehce poplácává po tváři. Z dálky slyší stále silnější zvuk sanitky. Netrpělivě ji vyhlížejí a ve chvíli ji vidí. Neváhají a mávají na ni. Zastavuje hned vedle nich, dveře se otevírají, vyskakují dva záchranáři a hned běží k nehybnému tělu. Klečí u něj a kontrolují životní funkce. Jeden záchranář mluví na druhého: „Vše vypadá v pořádku. Nevidím žádné známky po násilném útoku. Nemá ani oděrku. Spíš to vypadá, že ho někdo opatrně položil. Nemá vpichy po jehle a ani to nevypadá, že by extra pil. Nechápu, proč není při vědomí.“

Muž stojící vedle přítelkyně promlouvá na záchranáře: „Netuším, co se stalo, ale doufám, že bude v pořádku.“

Jeden ze záchranářů reaguje: „Vy jste dobrý. Většina lidí by ho jen obešla. Odvezeme ho a uděláme maximum.“

Jeden z posádky sanitky vstává a míří pro límec. Druhý si všímá, že muž najednou otevírá oči. Ptá se ho, jestli je v pořádku a co se mu přihodilo, a volá na kolegu. Začíná přicházet k vědomí. Pár zjišťuje, že mu určitě pomohou, a odchází z místa s dobrým pocitem. Možná někomu zachránili život.

Mezitím je Rodova žena doma jak na jehlách. Volá na policii. Z telefonu se ozývá hlas, který se představuje jako Policie České republiky. Sára okamžitě odpovídá: „Chtěla bych nahlásit, že se mi domů nevrátil manžel. Večer byl v klubu, ale dnes měl jít do práce. Kdyby chtěl zůstat do rána, dal by mi vědět. Můžete vyhlásit pátrání?“

Do jejího ucha se line hlas, který ji opravdu neuklidňuje. „Můžeme to sepsat, ale abychom po něm mohli vyhlásit pátrání, musí být nezvěstný minimálně 48 hodin. Je mi líto.“

Sára hlasitě řve a v rozrušení hází telefonem o zem. Ten se rozkládá na tolik kousků, že by ho nesložil ani výrobce.

Na místě u rotundy si otřesený Rod sedá. Dívá se kolem sebe a nemůže si vybavit, co se stalo nebo proč je tu ta sanitka. Záchranář mu okamžitě sděluje, že ho našli dva lidé v bezvědomí a zavolali je.

Dále mu oznamují, že ačkoli se cítí otřesen, nevidí na něm žádné zranění a jeho životní funkce jsou v pořádku. Rádi by si ho však odvezli, aby se přesvědčili. Ptají se, jestli nemá nějaké bolesti. Rod s nimi komunikuje a říká jim tichým hlasem, že ho nic nebolí. Dále praví, že nejspíše omdlel a že tady blízko bydlí. Staví se na nohy, děkuje záchranářům za vše a chystá se vyrazit domů. Záchranář stojící vedle sanitky se ho ještě ptá: „Opravdu s námi nechcete jet?“

Rod mu odpoví: „Ne, díky. Budu v pohodě, ale ještě jednou za vše děkuji.“

Vyráží směrem domů, přestože se mu hlavou honí hodně otazníků. Najednou si něco začíná vybavovat, ale nedokáže si uvědomit, zda to byla realita, nebo divný sen. Vybavuje si nějaké světlo, velké oči a podělaný stres. Opravdu si nedokáže vybavit, jestli se mu to zdálo, nebo jestli se to opravdu stalo. Tyto útržky si nedovede zařadit. Docela ho to děsí.

Blíží se k domu, ve kterém bydlí. Odemyká a jde po schodech směrem k bytu. V duchu říká: „Podělaný ráno! Sára má určitě strach a já ani nevím, co se mi vlastně přihodilo. Zavolám do práce a zkusím si domluvit nějaké volno z hodin, které mám navíc. Večer jsem nepil tolik, jenže i kdybych pil více, v životě jsem nikdy neměl okno. Jsem tak zmatený!“

Jedním klíčem ze svazku si odemyká. Sára slyší dveře, okamžitě k nim vyráží. Rod ji vidí v předsíni.

Ještě než úplně zavře dveře, vystrašená Sára na něj spouští: „Ježíši, Rode! Jsi v pořádku? Já jsem se o tebe tak bála a ty se mi nemůžeš ani ozvat? Volala jsem i na policii. Stalo se něco?“

Rod ji okamžitě objímá. Snaží se jí vysvětlit něco z toho, co si pamatuje. „Promiň, zlato. Stihnul jsem metro, ale měl jsem nutkání se ještě podívat k hradbám. Vydal jsem se tam a pak už si jen pamatuju, že kolem byli záchranáři se sanitkou. Myslím si, že jsem omdlel. Pár hodin jsem tam asi jen tak ležel.“

V hlavě se mu ještě honí něco, co Sáře říci nechce, aby ji nezneklidnil. V duchu si říká: „Plus ty děsivé útržky něčeho, co není zdejší. A dost! To byl sen!“

Sára je sice trochu otřesena, že manžel omdlel, ale je ráda, že je doma živý a zdravý. Jde mu udělat něco k jídlu. Rod vytahuje telefon a volá do práce. Omlouvá se, že mu opravdu není moc dobře. V práci je vše v pohodě. Jelikož vědí o jeho spolehlivosti, dostává ihned volno bez zbytečných otázek. Za pár dní mu začíná jeho naplánovaná dovolená, proto se domlouvají na propojení. Je velice rád. Kdyby nenechával vše na poslední chvíli, možná by věděl, kam se vůbec vypraví.

Ona to není tak úplně jeho chyba, jelikož se domluvili, že se podívají na nějaký ten last moment. Vše, co potřeboval, je domluveno, i když má stále divný pocit plus ten zmatek v hlavě, co se mu poslední dobou přihodilo. Shazuje ze sebe oblečení a jde rovnou do sprchového koutu. Dlouhou dobu na sebe nechává plným proudem téci vodu, přestože jim nedávno přišel docela peprný nedoplatek. Nějak to nevnímá a vypadá to tak, jako by ze sebe chtěl smýt posledních pár hodin. Stále nemůže přijít na to, co se mu vlastně přihodilo. Po sprše si dává deodorant, bere si trenýrky a vyráží směr ložnice. Cestou dává ještě Sáře pusu. Lehá si do postele. Hlavou se mu honí ruka mimozemšťana nad jeho hlavou, ale nedává mu to smysl. Otáčí se na bok a okamžitě usíná.

Spí dlouho, klidně, dokonce se ani nepřevaluje. Sára se na něj chodí občas podívat, protože je trochu znepokojená. Ale je ráda, že je v pořádku.

Ve chvíli, kdy má slabé spaní, se mu znovu začínají honit hlavou divné zážitky. Hledí na postavu mající drobnější tělo, velkou hlavu a obrovské černé oči, ve kterých se odráží Rodova postava. Naklání se k němu, dvakrát mrká a mizí. Zjevuje se mu něco, co tak klidně nevypadá. Vidí okřídlené mohutné stvoření s velkými křídly, s výrazem opravdu nepřátelským a hubou otevřenou tak, že vidí mnoho špičatých zubů.

Stačí ještě postřehnout rudé zamračené oči, které působí i se zbytkem prapodivného těla hrozivě. Rod sebou začíná v posteli škubat a vykřikuje ze spaní: „Co? NÉÉÉÉ!“

Do pokoje spěchá Sára, sedá si vedle něj na postel a snaží se ho vzbudit. Lehce s ním třese a potichu na něj mluví: „Rode, Rode, spíš už dlouho a něco špatného se ti asi zdá. No tak, probuď se, Rode.“

Ten si zmateně sedá vedle ní, chytá se za hlavu a mluví na ni: „To není normální. Ty útržky, ten sen, co se mi zdál!“

Žena se na něj dívá a odpovídá mu: „O čem to mluvíš? Jaký útržky???? Mluv se mnou!“

Rod vstává bez reakce z postele a rychle se začíná oblékat. Když se souká do mikiny, stále na něj mluví. On ale odpovídá, aby chvíli počkala. Zavazuje si boty, přestože se ho Sára ptá, co se s ním, sakra, děje. Dostává se jí jen odpovědi, že se musí podívat na to místo, kde ho našli. Otevírá dveře a z chodby je prudce zabouchne. Sára stojí v bytě v předsíni a neví, co má dělat. Rozevírá dveře a ještě na něj volá, ale neúspěšně. Rod vyrazil z domu opravdu rychlým krokem, dokonce se ani nepozastavuje nad tím, že prospal celý den. Z rychlého kroku se stává běh. Probíhá první bránou a míří rychle ke druhé. Sára ho pozoruje z okna, kudy běží, a chce se za ním vypravit. Rychle se obléká do stylové lehké bundy bez kapuce. Jde po schodech rychlým tempem, míjí starší sousedku z jiného patra a zdraví ji. Ta ji také hned pozdraví. Sára pokračuje a v duchu si myslí: „Doufám, že někdo má dobrý den, ale já to rozhodně nejsem!!!!“

Rod stojí nedaleko rotundy a snaží se vzpomenout si, co se mu vlastně stalo. Pomalu začíná věřit, že jen tak asi neomdlel, avšak trochu v to doufá. Stále více se stmívá. Prochází se po místě s nadějí, že ho trkne něco, co mu vše objasní. Nějakou dobu dokonce jen tak přešlapuje. Kdyby ho někdo viděl, pomyslí si, že dostal vycházku z nějakého blázince. Chce to vzdát a vrátit se domů, když nad sebou něco zaslechne.

Zvedá hlavu a vidí opravdu velikého létajícího tvora, který se mu v této podobě zjevil ve snu. Ten máchá křídly, jen tak, aby si udržel ve vzduchu stejnou pozici.

Oba na sebe zírají, avšak s tím rozdílem, že tvor vypadá klidně. Rod stojí jak zaražený a je dost v šoku. Souká ze sebe: „Do prdele!!!“

Kapitola 6

Sára přichází ke druhé bráně, za ní vidí Roda vzhlížejícího vzhůru azačíná svůj dialog: „Rode!! Řekni mi, co se stebou děje! Můžeš mi říct cokoli. Miluju tě!“

Nic jiného nevidí, avšak zajímalo by ji, na co se její manžel dívá. Chystá se ho znovu oslovit. On si jí všímá azačíná doslova křičet: „Musíme vypadnout! Běž, Sáro!! Rychle!“

Sára hledí nad sebe avidí tvora skřídly, jenž na ni také obrací zrak. Ona zaregistruje, jak se mu najednou zmenšují jeho rudé oči ave vteřině se kní řítí. Rozbíhá se směrem kRodovi, vtom ji něco popadá za bundu avzlétá sní. Nemusí se ani otáčet, protože ví, že to udělala ta okřídlená bytost. Slzy jí tečou po tváři, nicméně se ještě zastavují na vrcholku druhé brány. Rod na ně zírá sobrovskou nejistotou. Stojí pod bránou aSářina slza se mu doslova tříští očelo. Křičí na stvůru, která má vmoci jeho manželku: „Nech ji! Co chceš?? Co od nás chceš?“

Cosi okřídleného začíná křivit svůj obličej. Doširoka otevírá zarudlé oči avjeho hubě je vidět záškub, kterým se asi snaží vyjádřit úsměv. Odlétá zmísta, ale Sáru si bere ssebou. Ona ještě křičí na svého muže: „Pomoc! Prosím pomoc!“

Rod za nimi vybíhá takovou rychlostí, že by mu nestačil ani nejrychlejší sprinter. Ví, že manželku nezachrání hned, ale volá: „Vydrž, Sáro! Zachráním tě! Slibuju!“

Vběhu odbočuje na levou stranu, jenže cesta pokračuje do mírného kopce. Opravdu mu to nevadí. Viděl, kam toto stvoření se Sárou letělo. Proto ho následuje, dokud si nesáhne až na úplné dno svých sil, přestože ito dokáže vtéto situaci překonat.

Běží velikou rychlostí po rovince. Vdálce před sebou vidí ve vzduchu toho netvora, který mu unáší ženu. Kolem je tma atrochu světla mu poskytuje občasná lampa, vedle níž běží. Na pravé straně se mu míhají lavičky ana té levé střídá jeden strom druhý. Zobzoru mu mizí Sára isúnoscem, ato mu působí obrovskou nervozitu, která si podává ruku spřicházejícím stresem. Netvor se Sárou přilétají ke kostelu sv. Petra aPavla achystají se ho přeletět. Zrůda máchne prudce křídly, aby se dostala výše. Sára si vrychlosti sahá do kapsy, ve které má klíče, neboť je chce vyhodit, aby její manžel znal cestu. Bere je do ruky avyhazuje je pod sebe těsně před tím, než sní stvůra přeletí kostel. Klíče dopadají na tmavou achladnou zem.

Prochází všelijaké kouty tohoto místa, ale nikoho nenachází. Zastavuje se na dominantním místě Slavína, dává od sebe ruce, dívá se na oblohu ařve do noci: „NÉÉÉÉÉÉ! SÁÁÁÁROOO!“