Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Sarah Pinborough

Ať zemře

Z anglického originálu Dead to Her,
vydaného nakladatelstvím HarperCollinsPublishers
v USA v roce 2020,
přeložila Hana Sichingerová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 7724. publikaci.

Redakce Květa Svárovská
Korektura Marie Hajdová
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná

Tisk a vazba CPI Moravia Books, s r. o.

Dead to Her © Sarah Pinborough, 2020
Published by HarperCollinsPublishers
Translation © Hana Sichingerová, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
All rights reserved.

ISBN 978-80-7625-460-2 (ePub)
ISBN 978-80-7625-459-6 (pdf)
ISBN 978-80-7625-095-6 (print)

S láskou ke skutečné Marcie a Jasonovi (a jejich kočičímu kolektivu...)

PRVNÍ ČÁST

V pekle je prázdno, všichni ďáblové jsou tady…

Bouře

William Shakespeare

1

Svíčka hoří.

Čistý papír. Pero.

CO SE STALO JONNYMU?

Obálka.

Zalepit.

Důvěrná zpráva.

A čekat.

2

Co se nedá zkrotit, nemůžeš spoutat.

Ta myšlenka vybublala odněkud z hloubi Marciina nitra, jako by vlnka zčeřila klidnou hladinu, kterou připomínal její život. Skoro cítila, jak Eleanor, která je ještě teď všechny zastiňovala, ze svého zlatě zarámovaného portrétu pověšeného na stěně nad schodištěm hodnotí hosty kritickým pohledem. Zemřela ani ne před rokem. Co by si asi pomyslela o tom, co se tady děje?

Šum tichého hovoru se tetelil v teplém vzduchu nad hloučkem lidí okolo Marcie. Všude jinde tušila napětí, potlačovaný smích a postranní pohledy.

„Tedy, to je něco.“

„Ten starý kanec.“

„Nezhubnul? Rozhodně nevypadá jako někdo, kdo se chystá do důchodu.“

„Nevěděla jsem, co čekat, ale ona je úplně… jiná.“

„A tak mladá.“

Opravdu byla mladá, tahle nově příchozí, druhá manželka Williama Radforda IV. Kolik? Dvaadvacet? Méně? Rozhodně ne víc než třiadvacet. Eleanor bylo o čtyřicet let víc, když zemřela.

„Nejhorší je, když se zblázní starý dědek.“ Iris. Vždycky trefná. Eleanořina nejlepší přítelkyně už od mládí; vyrůstaly spolu v úplně jiném světě. To Iris dělala, co mohla, aby Eleanor stále vypadala jako elegantní kráska ze Savannah, přestože ji rakovina vysušila na kost. Ke konci už mívala tak silnou vrstvu make-upu, že si Marcie občas pomyslela, že vypadá jako strašák, ale co mohla říct? Říkala to samé, co všichni ostatní, Páni, Eleanor, vypadáš úžasně. Vždycky ti to tak sluší. Mohu ti donést šálek oslazeného čaje?

Zato nová manželka, tahle druhá žena, byla černá a oslňující, žádná troska. Její pleť zářila zdravím a energií. Hrdě se nesla, útlá na štíhlých nohách, s dokonalými křivkami boků a prsou. Vlasy, vyžehlené a napomádované, měla pevně stažené dozadu. Malé bříško prozrazovalo, že si potrpí spíš na steaky než na kuřecí salát. Taková bříška muži na ženách milují a ženy se kvůli nim nenávidějí.

Scházela po točitém schodišti s úsměvem a hlavou hrdě vztyčenou, oči rozšířené pýchou, jako by muž po jejím boku byl filmová hvězda, a ne pětašedesátník s tvářemi prokvetlými rudými žilkami, který sice možná nedávno shodil pár kilo, ale léta zhýralého života zakrýt nedokázal. William Radford IV. byl ztělesněním poživačnosti; a nebyl nakonec právě to důvod, proč se tu dnes všichni sešli?

Ani nevěsta, ani ženich nevěnovali pozornost portrétu předchozí manželky, jejíž autorita stále obestírala tento ohromný dům jako tenký závoj.

Zraky všech přítomných hodnotily nevěstiny zlaté šaty – možná Versace –, které sice podtrhovaly její postavu, ale byly o pár centimetrů kratší, než se v této společnosti slušelo. A podpatky – také trochu moc vysoké. Šperky, těžké spirály zavěšené na krku a v uších, byly obdivuhodné, ale příliš nápadné. Všechny ženy – téměř žádná pod padesát – to viděly stejně: Ta mezi nás nepatří. Marcie dobře ví, jaké to je.

„Jmenuje se Keisha.“ Elizabeth vběhla mezi ně a vysloužila si Marciinu pozornost. Usedlý kancelářský oděv vystřídaly pro dnešní večer zelené šaty, od pohledu nové – ale rozhodně žádný Versace. Elizabethiny krátké černé vlnité vlasy, protkané šedými prameny, byly nakadeřené tak, že vypadala jako stárnoucí pudl. Cítí to Elizabeth také? To mrazivé vzrušení – ze změny? Jak se jim všem načepýřila peříčka nečekaným příletem téhle kukačky?

„Bylo jí dvacet dva a je z Londýna,“ pokračovala Elizabeth a naklonila se blíž, aby se s rozzářenýma očima podělila o zatím neznámý drb, šťastná, že má střípek informace, díky kterému se může chvilku cítit, jako by byla jednou z nich. Měli ji tu rádi, to ano, ale byl to ten druh náklonnosti, jakou projevujete starému psovi prostě proto, že vždycky udělá, co vám na očích vidí.

Elizabeth by klidně mohla být Eleanořinou asistentkou celé věky – a potom i Williamovou, když byla Eleanor už příliš nemocná –, ale pořád by byla jen zaměstnankyně. William prohlašoval, že je součástí rodiny, ale Marcie ví svoje. V těchto společenských kruzích má skutečná rodina svou váhu. Vaše krev. Jak daleko sahá vaše jméno. Minulost znamená hrdost. Elizabeth nemá žádné pozoruhodné předky, význačný původ ani titul. Pro tuto společnost je jen zbytečný zmetek.

„A tam se také seznámili: v Londýně. Před čtyřmi měsíci. Bláznivě se zamilovali. William si přál udržet jejich předčasný příjezd v tajnosti, ale někdo jim musel zařídit cestu domů a tohle všechno přichystat.“ Elizabeth se rozmáchla, jako by dnešní dýchánek platila ona. „Přinutil mě přísahat, že nic neprozradím. Ale díky bohu za Juliana a Pierra. V pořádání trachtací jsou skuteční mistři.“ Ještě jednou se usmála.

„Tak tady máme ten šťastný páreček,“ zamumlal Emmett – William ji chtěl ukázat především jim, svým nejlepším přátelům, partě z klubu – a potom už následovala změť výkřiků a úsměvů a vůně parfémů, jak se každá žena předklonila a oba z páru jen tak letmo, bez doteku, políbila. Marcie, další druhá manželka, ta starší druhá manželka, se stáhla trochu do pozadí, aby ostatní mohli blíž. Zblízka byla Keisha ještě nádhernější. Měla temně hnědou pleť. Byla oslňující. Taková kdysi bývaIa i Eleanor.

Marcie sledovala, jak přátelé radostně vrkají – královna je mrtvá, ať žije královna – a soutěží, kdo novému svazku popřeje nejvíc štěstí. Iris, s ptačími rysy a seschlá jako pergamen, ale elegantně zachovalá, a její manžel Noah, soudce, podsaditý, červenolící, a přesto svým způsobem majestátní, tvořili dva základní kameny společnosti města Savannah. Virginia, stále se usmívající, vyhladovělá na kost, ale obličej naducaný výplněmi a hrudník jako stepfordská panička, jako by neustále naznačovala, že s ní měl Bůh odjakživa větší záměry. Byla skalní členkou církve, kde ji pro její velkorysou štědrost milovali téměř stejně jako Ježíše. Vedle ní její marnivý manžel Emmett, malý, štíhlý a dokonale oblečený. Také těsně před šedesátkou, obchodník s různými akciemi a podíly, který svou živnost vedl, aby si mohl nalhávat, že zděděné bohatství nepromrhal, a klub využíval jako snadné loviště investorů.

Občas, když užuž hrozilo, že ji stále častější útoky špatné nálady zničí, Marcie přemýšlela, zda neprochází předčasnou menopauzou, když žije uprostřed tolika šedesátníků. Ale dnes, po odchodu nebohé Eleanor, mezi ně zase vstoupilo mládí, úlomek obsidiánu třpytící se v omšelém ošlapaném pískovci. Svěžest. Vzrušení.

A dvaadvacet let. O čtyři roky méně, než bylo Marcii, když se poznala s Jasonem. Jejich románek, to šílené poblouznění, trval přibližně rok a následoval jeho nepříjemný rozvod – sbohem Jacquie –, a když jí bylo dvacet devět, stala se z ní ta mladá druhá žena, opatrně našlapující, aby si v tomhle světě našla své místo.

Teď jí táhlo na pětatřicet, Jasonovi na třiapadesát, a byla v tomhle světě pevně zakotvená – takřka zaseknutá. Ale Jason mezi ně v řadě ohledů nezapadá. Není z úplně stejného těsta, přestože jeho rodina tady žije po generace. A pak tu byla ta věc s jeho otcem. Musel se potom znovu vzchopit; v tomhle světě nic snadného. Když byl ženatý s Jacquie, vyšplhal se po společenském žebříčku zpět nahoru. Tuhle urputnost, s jakou se snažili získávat stále víc, měli oba společnou a Marcie byla rozhodnutá, že jejich cesta vzhůru nikdy neskončí. Sledovala je, jak klábosí, její přátelé zosobňující omračující bohatství. Musí být úžasné narodit se jako Iris nebo William, lidé pak visí na každém vašem slově a snaží se splnit vše, co vám na očích vidí. Majestát. Škoda, že nemají na srdci nic pozoruhodného; na druhou stranu to ani není potřeba.

Podívala se na Jasona, měla chuť se na něj pokradmu usmát a dát najevo, jak je to celé směšné, ale oči jejího manžela visely na Keishe. Marcie si všimla, jak jeho ruka letmo pohladila nahou paži mladé ženy, když se k ní sklonil, aby ji políbil na tvář. Jako by nemohl odolat pokušení a musel si sáhnout.

Na rozdíl od polibků přítomných žen tohle rozhodně nebyl žádný náznak. Tiskl rty na Keishinu dokonalou pleť o zlomek vteřiny déle, než se slušelo? Neusmíval se ani nebyl ohromený jako ostatní, zato si všimla, jak mu poskočil ohryzek, když polkl. Tenhle pohled zná až moc dobře. Touha. Takhle se díval na ni, když se seznámili, v době jejich největšího poblouznění. A už nějakou dobu se na ni tak nepodíval. Sevřel se jí žaludek a šampaňské náhle zhořklo.

Kdo podvede jednou, bude podvádět vždycky…

„Jasone, představ svou ženu, co je to za způsoby? Tihle mladíci…“

„Jistě, Marcie, proč postáváš vzadu? Pojď sem k nám!“

„Marcie?“

Chvíli nepoznala vlastní jméno, jak ji pálil vzrušený Jasonův pohled, a potom se hlouček rozestoupil, Williamovy silné prsty se natáhly po její paži, ona se automaticky usmála a obavy skryla.

„Blahopřeju,“ pronesla tiše. „Moc vám to oběma přeju.“ Obrátila se ke Keishe, a jak ji před sebou viděla, vysokou a ztepilou, najednou se cítila staře. „A pochopitelně vás ráda poznávám.“

Jejich pohledy se střetly na možná až příliš dlouhou chvíli, temně hnědý s jejím světlounce modrým, a Marcie poznala, že si ji Keisha měří – a hodnotí – jinak než ostatní manželky. Patří do jiné věkové skupiny. Nejsou konkurentky. Ale možná Marcie nakonec není zas tak stará.

„Mám pocit, jako bych vás všechny už dávno znala.“ Keisha mluvila s tvrdým přízvukem, jako by odsekávala; kupodivu to působilo podmanivě. Vás všechny. Dvě slova. Dokonce i Marcie je teď automaticky spojovala do jednoho oním jižansky táhlým melodickým stylem. „Billy o vás pořád mluvil.“

Billy? Eleanor by se obrátila v hrobě. William Radford IV. nebyl pro nikoho žádný Billy. Nebo alespoň nebýval. Doba se mění. Keisha se obrátila zase na Jasona. „Hlavně o vás. Velký Jason Maddox, mozek firmy, perfektní v každém směru. Doufám, že nezklamete.“ Mrkla na něho, přátelsky i koketně, a nevadilo jí, že je středem pozornosti. Potom se rozesmála, překvapivě hlučně, nebo spíš nekontrolovaně, a oni se k ní z vrozené slušnosti přidali. Když Jason opětoval mrknutí téhle nové hvězdy jejich skupinky, Marcie si nebyla jistá, jestli má chuť té dechberoucí krásce vyškrábat oči, nebo se jít někam za roh vyplakat.

„Vím, že se to všechno odehrálo opravdu hodně narychlo, a možná si myslíte, že jsme se zbláznili.“ William si vzal od procházejícího číšníka dvě sklenky šampaňského, jednu podal novomanželce a pak jí prsty přejel po celé křivce zad. „Ale když jste si jistí, poznáte to. Keisha dokázala moje srdce probudit zpátky k životu. Nevěřil jsem, že to ještě někdy půjde.“

„Nechceš zbývající půlrok využít na líbánky?“ obrátil se Jason na Williama. „Byl jsi rozhodnutý, že odjedeš na celý rok.“

„Plány se mění, Jasone. Plány se mění. Copak bych mohl být tak dlouho bez svých přátel?“

„Vím, že chceš odejít do důchodu, ale…“

„Dnes práci vynecháme,“ plácl William Jasona tvrdě – možná příliš tvrdě – po paži. „Teď se pustíme do jídla. Chci, aby Keisha viděla, o co v Londýně přicházela.“ Naklonil se k Jasonovi. „A měl bych ti poděkovat. Kdybys mi neporadil, kam se musím na dovolené podívat, nikdy bych ji nepotkal.“

Jak odcházeli, s přáteli v závěsu, Marcie si všimla, že tentokrát Jason nespouští oči z Williama. A zamyšleně se mračí. Keisha asi udělala čáru přes rozpočet jim oběma.

Jakmile šampaňské a koktejly spláchly jejich zdvořilé překvapení a na terase spustila kapela, z večírku se stala mnohem méně nudná sešlost, než Marcie čekala. Hosté se zuli a v nočním vánku se pustili do tance, zapomněli na strach o své drahé oblečení, a dokonce i Iris s Noahem kroužili po trávníku. Jak se vrtěli, měla Marcie na chvilku pocit, jako by v nich spatřila duše těch milých teenagerů, kterými kdysi byli.

Sledovala Jasona, jak se baví s ostatními hosty. Z hlavy nemohla vypudit ten pohled, který věnoval Keishe. Už několik měsíců se k ní manžel choval odtažitě, ale svalovala to na jeho práci – na tíhu zodpovědnosti za vedení firmy, když byl William pryč, a na to, jak se dalším krokem chystá odkoupit jeho podíl.

Sexuální život se jim scvrkl na několik příležitostných opilých souloží, takže už ji napadlo, jestli jejich účelem nebylo jen naplnění Jasonovy touhy po dítěti, dědici, společenském nástupci, kterého by mohli poslat na drahou školu a tím ještě víc rozšířit síť svého bohatství.

Dívala se na něho a hlavou jí vířily stejné otázky jako už několik týdnů. Omrzela se mu? Stala se jen další odškrtnutou výzvou? Ten pohled, který v sobě skrýval myšlenky na zradu, byl pro ni první zřetelnou prasklinou ve struktuře jejich manželství. Ještě nikdy neviděla, že by se takhle podíval na jinou ženu. Nikdy.

Keisha se k nim několikrát připotácela na stále vratších nohou, ale nepřestala se předvádět a nakrucovat do rytmu hudby, pohazovat hlavou a smát se tím divokým fascinujícím smíchem. Ochomýtala se stále blíž místům, kde se vyskytovali Marcie s Jasonem, a Jason se jejím směrem občas podíval, ale pokud hledala příležitost si s ním zaflirtovat, musela být zklamaná. Přesto – ten pohled. William svou mladou ženu sledoval jako stín a nakonec si ji odvedl a už se nevrátili. Vzhledem k jejímu stavu ji zřejmě hospodyně Zelda rovnou uložila do postele.

Virginia z toho dělala vědu, přestože církev necírkev sama neměla problém dát si o jednu nebo dvě skleničky navíc, když na to přišlo, ale Iris podotkla, že musí být těžké odjet na druhý konec světa a vědět, že vás všichni budou srovnávat s někým, jako byla Eleanor, a vy jste přitom úplně jiná. Úplně jiná. Měla na mysli mladá, neotesaná a to nejméně vyslovované slovo černá. Každopádně se nezdálo, že by se Keisha cítila nepříjemně, prostě se jen opila a bylo jí jedno, co si o ní lidé pomyslí, protože právě vyhrála jackpot. Bohatého starého chlapa. Ne že by Marcie prahla po takové ceně. Představa, jak na ní William heká… Bože, není divu, že Keisha nasává šampaňské a flirtuje s cizím manželem.

3

Kolem jedné se konečně dostali domů, a ještě než rozsvítili, ji Jason políbil, což ji zaskočilo.

„Nechceš se znovu pokusit o miminko?“ Usmál se tím svým šarmantním a trochu pokřiveným úsměvem, který díky pivnímu oparu v jeho očích působil nějak atraktivněji, a než mohla Marcie odpovědět, už ji táhl po schodech nahoru a svlékal z ní šaty. Nemohla se přestat smát. Ano, byl opilý, ale ona také nebyla úplně střízlivá a bylo fajn cítit, že ji zase chce. Být mu nablízku. Být zase takoví, jací bývali kdysi. Možná se strachuje zbytečně. Keisha je nádherná, ale on miluje ji, svou manželku.

Dopadli na postel polonazí a nedočkavě se po sobě sápali. Hledala ve tmě jeho oči a on jí zvedl paže nad hlavu a jednou rukou přimáčkl zápěstí. Snažila se mu nastavit obličej, aby se na ni díval a políbil ji. Pak ho nohama sevřela kolem pasu a Jason do ní prudce pronikl. Vzdychala – pokaždé vzdychala, žádný muž ji nikdy nedokázal vzrušit tak jako Jason –, ale jeho tvář zůstala pevně zabořená do jejího ramene, až jí kůže vlhla jeho dechem, jak zrychlovali. Není tady se mnou. To pomyšlení působilo jako ledová sprcha mezi stehny. Nemyslí na mě.

Udělal se rychle, a když se převalil na svou stranu postele, Marcie nemohla popadnout dech. Jistě, spali spolu opravdu málokdy, ale až doteď vždy cítila, že je při tom s ní. Tentokrát ne. Myslel na ni? To není důležité. Nic to neznamená. Lidé mají pořád nějaké fantazie. Reaguje přemrštěně. Proč ji Keisha tak vyvedla z míry?

„Miluju tě,“ pronesl Jason automaticky, natáhl k ní ruku a položil ji na její stehno.

„Já vím,“ odpověděla a zasmála se, i když jí do smíchu nebylo. Nemůže z toho dělat závěry. Neměla by.

„Paní Maddoxová, jste vážně vtipná.“ Spokojeně si dlouze vzdychl. Marcii se rozbušilo srdce.

„Podle mě se jí líbíš.“ Ta slova z ní úplně vyletěla. Naštěstí zněla spíš pobaveně než žárlivě nebo nejistě. Už neměl zavřené oči. Zíral do stropu.

„Komu?“

„Ty víš komu!“ Proč nedrží pusu? Připadá si jako pitomec. Pochopitelně. „Keishe.“

„Aha, téhle.“ Ještě chvíli civěl do stropu, ale ve tmě byl jeho výraz nečitelný, a pak se převalil zpátky na ni a usmál se. „Tvůj staroch to pořád ještě v sobě má. Měla by ses činit, aby sis mě udržela.“ Políbil ji, jemně a dlouze, a ona mu polibek vrátila, ale nebylo to od srdce. Na tom, aby ho získala, pracovala hodně tvrdě a neměla chuť trávit zbytek života tím, že by dřela, aby si ho udržela. Stojí vůbec za to?

O půl hodiny později, když Jason chrápal na zádech s rukama a nohama rozhozenýma, Marcie vstala a po špičkách odešla do své šatny, která se nacházela mezi jejich koupelnami. Dívala se na sebe, jak vypadá v záři světel. Vybavilo se jí, jak byla nová paní Radfordová pyšná, když scházela dolů po schodišti. Jak byla krásná. A jak tančila, strašně opilá. Nezáleželo jí na tom, co si o ní myslí, v tom to bylo. Připomínala Marcie ženu, kterou sama bývala dávno před tím, než se seznámila s Jasonem. Než vstoupila do tohoto světa.

Kdy si začala připadat tak bezvýznamná? Když si pořídili – i když ho zbožňovala – tenhle velký dům? Nebo potom co zkrachoval její obchod s módou a rozhodli se – Jason v tichosti rozhodl –, že podnikání není nic pro ni? Konec s nákladnými koníčky. Kdy přestala toužit po vzrušení? Kdy se z ní stala dobrá jižanská manželka? Připomněla jí Keisha, čeho všeho se vzdala kvůli tomuhle životu? Proto se cítila v její blízkosti tak nespoutaně?

Trávím zbytečně moc času přemýšlením o sobě, rozhodla se a otevřela malou skříňku s krémy a toaletními potřebami.

Bude muset počkat, jak se to celé vyvine. Než přijdou první náznaky podzimu, Keisha nepochybně začne nosit elegantní uhlazené šaty a perly – jako dokonalá poddajná ženuška – a Jason se vrátí ke své obvyklé okouzlující sebestřednosti. Keisha je jen malé klopýtnutí, chvilkové rozptýlení. Marcie je odhodlaná udělat vše pro to, aby se jejich manželství vrátilo do zajetých kolejí – koneckonců netoužila snad celý život právě po tomhle?

Ta myšlenka jí neposkytla úlevu, jakou očekávala. Zlobí se na Jasona za to, že se mu omrzela, protože sama v hloubi duše cítí, že jím také začíná být znuděná? Možná po tomhle opravdu vždycky toužila, jenže to bylo předtím, než to získala. Teď se její přání změnila. Je unavená tou zatracenou závislostí. Vděkem. Žije obklopená luxusem, a přesto má pocit, jako by byla druhořadá. Ostatní manželky ji možná tolerují, ale úctu k ní necítí, a poslední dobou si není jistá, zda si jí váží Jason. Doufala, že se peníze postarají o to, že konečně získá respekt, ale očividně to nestačilo.

Nechceš se znovu pokusit o miminko?

Z pomyšlení, že by za této situace přivedla na svět dítě, se jí stáhl žaludek. Co by dělala, kdyby se rozvedli a jí by zůstalo na krku děcko? S takovou přítěží by ji tady nechtěl žádný muž.

Jak se prohlížela v zrcadle, rozkousala si ret. Ověřila si, že jsou dveře zamčené, opatrně nadzdvihla vnitřní látkový potah svého kosmetického kufříku a vyndala odtud pečlivě uschované platíčko prášků. Znovu upřela pohled do zrcadla, dlouhý a přísný, a potom jeden vymáčkla.

Ne, pomyslela si, a když spolkla svou utajovanou antikoncepci, podívala se na mřížku klimatizace na stropě. Ne, žádné pitomé mimino rozhodně nechci.

4

Marcie by byla raději, kdyby obědvali v domě, a ne na lodi Iris a Noaha Cartwrightových zakotvené na konci mola. Možná by se nemusela tak přemáhat, aby se usmívala, když se jí z nepatrných pohybů paluby zvedal žaludek. Třebaže byl klidný den, vzduch byl vlhký a těžký z nekonečných veder, která dusila město, a dokonce i voda tekla lenivě. Iris věděla, že Marcie trpí mořskou nemocí, ale Noah svou loď miloval a v létě se vždycky scházeli na ní. Byla to tradice a od začátku bylo jasné, že kvůli Marcie ji nebudou měnit.

„Budeš si muset zvyknout,“ upozornil ji Jason, když se vzali. „Voda tady lidem koluje v žilách stejně jako krev. Vyrostli jsme na ní. Ale v Boise v Idahu asi žijou jenom suchozemské krysy.“ Usmíval se, když si ji dobíral, a ona chtěla namítnout, že v Boise mají taky vodu, ale neposlouchal by ji. Tohle byla jedna z věcí, kterou měly s Keishou společnou. Obě byly odjinud. Boise by klidně mohlo být stejně daleko jako Londýn. Tady se počítá jenom Jih. A Marcie to většinou vyhovovalo.

Díkybohu tohle bude nadlouho poslední sešlost na lodi. Noah s Iris odjíždějí do Hamptonu na návštěvu ke své milované dceři Heather. Jediné dívce z jejich čtyř dětí. Je o pár let starší a o trochu baculatější než Marcie a nedávno porodila jejich posledního vnoučka, jehož jméno si Marcie není schopná zapamatovat, i když mu svědomitě nakupovala dárečky jako botičky, chrastítka a medvídka, a rozplývala se nad jeho fotkami. Podle ní vypadají všechny děti stejně a vzhledem k nedávnému Jasonovu puzení rozmnožit se byla pokaždé raději, když se změnilo téma.

Opřela si hlavu o široké rameno svého manžela a pomalu dýchala, než to přešlo. Keishe na protější straně stolu pohyb vody očividně vůbec nevadil. V ruce držela napůl vypitou margaritu a zakusovala se do obrovské krevety, kterou vytáhla z talíře mořských plodů obložených ledem, jenž stál uprostřed stolu. Nebyla její první. Jedla s velkou chutí, zatímco Marcie, Iris a Virginia usrkávaly šampaňské a nechávaly žaludky trávit vlastní sliznici. Iris občas dala kousek ryby jejich starému kocourovi Midgeovi, jako by si tím vynahrazovala, že sama skoro nejí.

„Tohle v Tesku nekoupíte,“ prohodila Keisha a Virginia v upjatých šatech do kostela se zasmála, i když asi nevěděla o nic víc než Marcie, co to vlastně Tesco je. Keisha měla na sobě tenké letní šatičky, a jak se naklonila, aby vlhkými lesklými rty políbila Williama na tvář, zřetelně vystoupily obliny jejích prsou. Jason měl zrcadlové brýle, a když se Marcie podívala jeho směrem – díval se? –, viděla jen, jak na ni hledí její vlastní zkroucený odraz.

Na Keishe nebylo vůbec znát, že by měla po včerejší párty kocovinu – naopak sršela energií –, zato William vypadal unaveně. Chudák starý blázen. Marcie jako by slyšela Eleanor. Vždycky manželovi všechno odpustila.

„Ještě trochu vína, Virginie?“ Noah jí dolil sklenici, tady se vínem nikdy nešetřilo, a Virginia ji vděčně přijala. Ráno v kostele prý bylo vyčerpávající. Musela pomáhat s tolika věcmi. Organizovat charitativní akce. A byla na to sama; Emmett měl nějakou předem domluvenou schůzku s investičním klientem. Podle množství schůzek, které míval v neděli, si musel každý kromě jeho manželky domyslet, že není tak náruživý člen církve jako Virginia. Marcie si uměla představit, že nekonečné hodiny charitativní práce a pomáhání v útulku pro bezdomovce, kterými trávila čas, můžou člověku brzy začít lézt na nervy.

„Dnes ráno jsem ti volal, Williame,“ prohodil Jason. „Zelda mi řekla, že jsi na běžeckém pásu.“

„Nezmínila se mi o tom.“

„Nebylo to nic důležitého. Ale běhání? Nevěděl jsem, že kromě procházek po golfovém hřišti provozuješ i něco jiného.“

Jason volal Williamovi? O tom Marcie nevěděla. Kdy? Byla ve sprše? Zavřel se v některé z mnoha prázdných místností jejich nového domu? Proč potřeboval ráno mluvit s Williamem, když věděl, že se za chvíli uvidí? Myšlenky se jí v hlavě převalovaly jako stoupající kouř. Doufal, že to vezme Keisha?

„Nikdy není pozdě dostat se do formy,“ pronesl William. „Zavedl jsem nový režim. Vstávám brzy, jdu na pás a pak si dám kokosovou vodu, abych měl dost energie. Řeknu vám, cítím se o dvacet let mladší.“

„A jsi si jistý, že je to běháním?“ rýpla si Iris suše a s pozdviženým obočím se podívala na Keishu.

„Ona rozhodně neškodí,“ souhlasil William a všichni se zasmáli. Marcie se pokusila představit si ho na běžeckém pásu. Nebyl to hezký obrázek. Luxusní domácí posilovna byla Eleanořina a ta ji využívala velmi svědomitě. Ne že by jí to nakonec nějak pomohlo.

„Také běháš?“ zeptala se Marcie Keishy. Představila si ji v těsném tréninkovém úboru a okamžitě své otázky zalitovala. Takové představy v Jasonovi probouzet nechtěla.

„Ne, já jsem sova jako vyšitá. Před desátou mě nic nedokáže probudit. Někdy spím až do oběda. Ale snažím se to změnit. Vím, že jsem si vzala ranní ptáče.“

Marcie si nedokázala představit, že by se Keisha změnila. Přizpůsobila se. Na druhou stranu, ona se změnila. Je obdivuhodné, jak se člověk dokáže přizpůsobit – omezit –, když opravdu chce. Podívala se na své krásné nové letní šaty z luxusního obchůdku v Broughtonu, kde rády nakupují všechny manželky z klubu. Rukávky s manžetou, vepředu odshora dolů propínání na knoflíčky, na nohou mokasíny. Před šesti nebo sedmi lety by teď na sobě měla kraťasy z ustřižených džínů, ze kterých by jí lezl zadek, a ne něco tak fádního a staromódního. Možná právě proto její obchod ztroskotal. Tehdy ještě nevěděla, jak usedle se obléká většina jejích zákaznic. A pomluvy, které šířila Jasonova bývalá manželka, také nepomohly. Měla počkat, až se to celé usadí, než začala vymýšlet, co se sebou. Teď si žije jako v bavlnce, ale je zcela závislá na manželově kreditní kartě.

„Ale ta kokosová voda se nedá,“ pokračovala Keisha. „Je odporná. Chutná jako sperma. Nedivím se, že Billy vypije celou krabici na jeden lok.“ Iris se málem udusila vínem. Když se k tomu přidal Williamův vyděšený výraz a rudý Noahův obličej, Marcie to nevydržela a rozesmála se. Pak se přidali i Jason a Iris.

„Omlouvám se! Musím si dávat pozor na pusu!“

Keisha se plácla rukou přes ústa a nervózně se podívala na Williama. Vypadal, jako by měl každou chvíli vybuchnout, ale když viděl, že se přátelé neurazili, jeho výraz se uvolnil do napjatého úsměvu.

„Co se týče té chuti, budu ti muset věřit.“ Stiskl jí koleno, a když Marcie spatřila jeho tlustou bílou ruku na Keishině svěží tmavé pokožce, vzpomněla si na pořad v televizi o jednom anglickém králi, který měl spoustu manželek. Starý a obézní a krásná mladá dívka. Věřil, že ho miluje. Ta dívka nedopadla dobře, pokud si pamatovala.

„Je hrozné vedro,“ prohodila Keisha, když smích utichl. Opřela se a rozhlédla po vodní hladině. „A dusno.“

„Vítej na Jihu,“ protáhl Noah. Už asi hodinu podřimoval jako starý mrož ve svém křesílku, ale teď sáhl po kukuřičném chlebu a kousek si utrhl, i když si ho Iris přísně změřila. Noahovi by neuškodilo, kdyby pár kilo shodil. „Zčistajasna se odněkud přižene bouřka a stejně rychle zmizí. Vedro se tu na člověka lepí jako rozmrzelé batole.“

„Naučíš se pohybovat pomalu,“ dodala Virginia, která se ovívala vějířem. „V tomhle vedru ti nic jiného nezbyde.“

„Ale mně to vyhovuje. Cítím, jak se mi uvolňuje celé tělo. Ale,“ pokračovala Keisha a zvedla se z křesílka jako pružná kočka, „dál už té vodě odolávat nedokážu.“ Políbila Williama cudně na tvář, nechala z ramen sklouznout šaty a odhalila provázkové bikiny, které se pod nimi skrývaly.

„Jdu si zaplavat!“ Spustila žebřík z paluby a chystala se přelézt přes zábradlí, aniž by věnovala pozornost tomu, že ji všichni okukují, William přivolává zpátky a Virginia s nesouhlasným výrazem mlaská: „No tedy!“

Keisha rozpažila ruce a s radostným výkřikem skočila z boku lodi do vody, a než se všichni stačili zvednout a doběhnout k zábradlí, už nadšeně čeřila vodní hladinu.

„Buď opatrná!“ volal Noah. „Občas tu plavou aligátoři!“

Keisha si ho nevšímala a znovu se potopila pod vodu, rozdováděná jako dítě.

„Je trochu nezvladatelná, viďte?“ prohodila Iris, ale nebyl v tom žádný náznak nesouhlasu. Naopak zněla až překvapivě okouzleně. Co by si Eleanor pomyslela o tom, jak rychle ji její nejlepší přítelkyně dokáže nahradit jinou?

„Potřebuje se naučit ovládat,“ reptal William.

„Je jenom mladá,“ uklidňovala ho Iris. „Plná energie. Chápu, co tě na ní upoutalo, Williame.“

Marcie v Jasonově výrazu jasně viděla, čím Keisha Williama upoutala. Zvedl si brýle nad čelo a upřeně pozoroval ženu na třpytící se vodní hladině. Marcie se přivinula k jeho svalnaté paži v jemné bavlněné košili. Byl to intimní a trochu vzrušující dotek, ale on nereagoval. Jako by tam ani nebyla.

Keisha si jednou rukou zaclonila oči, které musela přivírat před ostrým sluncem, a zavolala na ně: „Měli byste to taky zkusit! Troufnete si?“ Nikdo neřekl ani slovo, ale rozpálená a podrážděná Marcie si pomyslela, jak by bylo fajn svléknout se do spodního prádla a skočit z té zpropadené lodi, ale na rozdíl od Keishy tady nebyla nováček, nová hračka, tajemná dívka v mlze, a Virginia by po celém klubu roznesla, že Marcie Maddoxová se na lodi soudce Cartwrighta producírovala v podstatě nahá, protože se pokoušela soupeřit s novou a krásnou ženou Williama Radforda.

„Aligátorů se nebojte,“ přemlouvala je Keisha. „Teda vy jste poseroutky!“

William se rozhlédl po skupince. Byl rozladěný a v žádném případě se nehodlal svlékat a lézt do řeky. „Já jsem si dnes svoje už odcvičil. Mou ženu bude muset zabavit někdo jiný.“ Jeho pohled dopadl na Jasona, který nepotřeboval další pobízení, vymanil paži z Marciina sevření a začal si rozepínat košili.

„Co to děláš?“

„Co asi dělám? Někdo tam skočit musí.“

„Nejsme v kanceláři,“ sykla Marcie. „Nemusíš dělat všechno, co ti William řekne.“

„Dokud nebude oficiálně v důchodu, musím. Mně to nevadí. Nedělej z toho vědu.“

Marcie se kousla do rtu. Nedělala z toho vědu. Jen nechápala, proč to musí být právě on. „Možná bych měla jít raději já.“

„Nebuď hloupá. Vždyť nesnášíš koupání v řece. A já už jsem skoro svlečený.“ Rozepnul si kalhoty, stáhl je a zůstal jenom v černých boxerkách Calvin Klein, nad kterými se mu po plochém břichu a opáleném hrudníku vinula čára tmavých chlupů. Jak asi v Keishiných očích vypadá v porovnání s Williamem? Hodně lákavě.

Všimla si, že Virginia ostřížím zrakem registruje její podráždění, a rychle nahradila zamračený výraz úsměvem.

„Šla bych sama,“ prohodila, „ale nemám kalhotky.“ Nikdo se nezasmál, všichni věnovali pozornost Jasonovi, který už byl ve vodě a cákal na Keishu, až ji rozesmál. „Dělám si legraci.“ Marcie zvedla svou sklenici ze stolu a opřela se o zábradlí. „Pochopitelně na sobě mám spodní prádlo.“ Zamrzelo ji to. Kdyby to řekla Keisha, připadalo by jim to vtipné. V čem to bylo jiné?

Znovu se napila vína, hltala jej dlouhými loky, zatímco se ostatní seskupili jako vlaštovky na drátě a pozorovali zábavu pod sebou. Jason se potopil pod hladinu a nekonečně dlouhou dobu se nevynořoval. Keisha se otáčela dokola a hledala ho a nakonec vyjekla, když se jí objevil přímo u nohou.

„Ty prevíte!“

Udělal tempo pryč od ní a smál se a kašlal, jak mu šplíchala vodu do obličeje. Jako by se dívali na puberťáky. Co si o tomhle představení asi myslí William? Jason se v řece cítí jako doma, což by Marcie nedokázala. Měla ráda, když viděla, co je kolem ní. Proud byl kalný a nikdy by nepustila ze zřetele slovo aligátor. V mysli se jí spojila Keisha s aligátorem, predátorem číhajícím na příležitost vrhnout se na jejího manžela. Napila se ještě trochu vína a její myšlenky přitvrdily. Keisha možná zjistí, že s Marcie by si pohrávat neměla.

Nicméně Keisha ve vodě dlouho nevydržela, brzy se vrátila na palubu, zabalila se do županu, který Iris vyčarovala z kajuty v podpalubí, a spokojeně zívala. Jason si sedl vedle Keishy – Nechci tě pocákat vodou z řeky, zlato. „Měla ses přidat,“ řekla Keisha Marcie sladce. „Jason je ve vodě jako ryba, viď?“

A stejně kluzký, chtělo se jí dodat. „Já mám raději bazény. V řece nikdy nevíš, co na tebe číhá.“

„Nebo co tam chytíš,“ mudrovala Virginia s úsměvem. Od svého příchodu vytrvale popíjela, pomalu se dostávala za hranici střízlivosti a křeččí tváře se jí v horku leskly. Trefovala se do ní? Těžko říct. Marcie se s Virginií přátelí, protože Emmett a ona se znají celou věčnost s Williamem, a tím pádem jaksi automaticky také s Jasonem, ale je mezi nimi věkový rozdíl dvaceti let. Marcie navenek předstírala zájem o církev a přibližně jednou za měsíc se ukázala v kostele a pomohla ve vývařovně pro chudé, ale ať na talíř nabírala cokoliv, Boží existenci nepřijala. Virginia se umí chovat tak nadřazeně, a přitom ani jeden den v životě nemusela pracovat.

Ne, možná nejsou přítelkyně. Možná Marcie jen tolerují kvůli Jasonovi. Podle všeho se všichni dál pravidelně vídají s Jacquie. Prohlížela si krásku, usazenou naproti, která přemáhala pásmovou nemoc, ale její zívání naznačovalo, že se odpoledne chýlí ke konci. Keisha se toho o téhle jejich skupince má ještě hodně co učit. Náhle se Marcie cítila osaměle. Jako by sem nepatřila.

„Asi je čas vydat se domů,“ nadhodila.

Nikdo nebyl proti.

5

Marcie s úlevou zabouchla těžké vstupní dveře a vešla do chladného domu, do své svatyně. Hlava ji bolela z toho, jak odeznívala mořská nemoc, z přílišného vedra a ze strachu, že přichází o kontrolu nad vším, co má. A k tomu to víno, připustila. Bylo ještě brzy, ale ona si přála jen se osprchovat a jít do postele. Cesta autem proběhla v tichosti, protože každý Jasonův pokus o konverzaci rychle utnula. Dobrá nálada z vydařeného odpoledne z něj úplně sálala, což byl naprostý opak toho, jak se cítila ona.

Kdo podvede jednou, bude podvádět vždycky. A ten, kdo vyhledává vzrušení, bude vždycky vyhledávat vzrušení, tak to zkrátka je. Buďte obezřetná, drahá.

Slova – která pronesla takřka neznámá žena, jedna z Jacquiiných přítelkyň, na záchodě v klubu, když se tam s Jasonem poprvé „předvedli“ jako pár – neztratila nic na své palčivosti. Jacquie se krátce po rozvodu seznámila s jedním chirurgem a odstěhovala se do Atlanty. Ale strach, že by ji také podvedl, už mít nemusela. Její druhý manžel zemřel na náhlou zástavu srdce těsně před Eleanořinou smrtí. Jacquie si nyní kdesi na Floridě užívá dlouhou dovolenou, kterou zaplatila z mužova pojištění. Marcie jí to skoro závidí. Taková svoboda.

„Nevěděla jsem, že jsi ráno volal Williamovi,“ řekla, když si zula boty a chladná podlaha ji studila do chodidel.

„Záleží na tom?“

„Jen ses o tom nezmínil, to je celé. Je všechno v pořádku?“

„Měl přijet domů až na Díkuvzdání. Chtěl jsem vědět, jestli se vrátí do práce.“

„A to ses ho nemohl zeptat odpoledne?“ Nalila si sklenici vody a zapila s ní dva brufeny, které našla v příborníku. Třeštící hlava jí na náladě nepřidávala a žaludek měla stažený nervozitou. Má chuť se pohádat? Ne, nemá. Tak proč ho vyslýchá?

„Nemícháme práci a zábavu, vzpomínáš? William to nesnáší. Každopádně, je to důležité? Co s tebou dneska je? Bylo to kvůli práci.“

„A skákání do vody byla taky práce.“

Následovalo dlouhé ticho, během kterého se jí zrychlil tep. Jason postavil svou sklenici piva na skříňku a zadíval se na ni. „Proč se chováš takhle?“

Opětovala jeho upřený pohled. „Protože si myslím, že se ti líbí.“

„Nebuď směšná.“ Zatvářil se tak konsternovaně, že by mu to skoro uvěřila, kdyby to zároveň tak zarputile nepopíral. „Není můj typ.“

Jako by jí těmi slovy dal facku. On Keishu doopravdy chce. A ne takovým tím stylem Páni, ta je sexy, hned bych si dal říct.

„Vážně?“ vypadlo z ní jízlivě.

„Pro rány boží, Marcie, to už se nikdy nesmím podívat na jinou ženu? Jak bych se podle tebe měl chovat? Jako kastrát?“

„To přece neříkám!“ Ale co říká? „Tohle je jiné, v tom to je. Mám z toho divný pocit, a sama nevím proč.“ Najednou se jí chtělo plakat. Jenom to celé zhoršuje.

„Já s ní nechci spát,“ ujistil ji Jason, kterého její lítost obměkčila. „Připadá mi… osvěžující. Nic víc.“

„Osvěžující?“

„Vždyť víš,“ pokrčil rameny. „Trochu nespoutaná. Mladá. Jiná než naši přátelé.“

Tvoji přátelé měla chuť vyhrknout, ale nechala si to pro sebe. Nejsou to Marciini přátelé, jenom ji mezi sebou trpí. Otesali ji a učinili společensky přijatelnější. Nebránila se, protože ho milovala. Podvolila se.

„Ale já nejsem nudná,“ namítla a on vybuchl smíchy.

„Ne,“ souhlasil. „Ne, nejsi. Možná trochu šílená, ale ne nudná.“ Napřáhl ruku, přitáhl si ji k sobě a políbil ji na čelo. Sterilní polibek. „Ona je mladá, to je celé.“ Na kůži cítila jeho horký dech. „Pro mě příliš mladá.“

To si žádný muž ještě nikdy nemyslel.

Později, když se vykradla, aby si vzala prášek, díky, ale miminko opravdu ne, se zamkla v šatně, stoupla si na toaletní stolek a opatrně sejmula krycí mřížku klimatizace nad svou hlavou. Vytáhla se na špičky, hmátla rukou, co nejdál to šlo, a vyndala ze šachty plechovou krabičku na svačinu, kterou tam ukrývala. Jak přejížděla prsty po jejím povrchu, trochu se uklidnila.

Proč měla pocit, že se opravdu potřebuje podívat dovnitř? Keisha Keisha Keisha, ta za to může. Vzpomněla si, jak se na ni Jason díval, když byla ve vodě, jak moc chtěl skočit za ní a nechat Marcie samotnou, a měla chuť ho zabít. Tohle muži nikdy nepochopí. Tyhle malichernosti zraňují nejvíc. Ten posun od zbožňování k pocitu pohodlí. K tomu, že se z vás stane samozřejmost. Že si připadáte nedoceněná. Tohle nikdy nechtěla. Nechce to. Na to v jejích žilách proudí příliš horká krev.

Zírala na krabičku. Připomínala jí, jak daleko se dostala. Bylo to její spojení s realitou. Tenhle život si tvrdě vybojovala a kdykoli ji přepadl pocit, že se v něm zadusí, stačilo jí jenom se podívat na tuhle krabičku. Ano, život není tak dokonalý, jak doufala, ale mohl by být mnohem, mnohem horší. Nepotřebovala ji otvírat, aby věděla, že první věc, která leží úplně navrchu a zakrývá všechny její ostatní vzpomínky, je fotografie, na které objímá Jasona kolem krku, a oba se smějí. Nevázaně. Snímek z doby, kdy se seznámili. Kdy existovala jenom vášeň a jeden bez druhého by umřeli. Bože, jak jí ta vášeň chybí.

Kdo vyhledává vzrušení, bude vždycky vyhledávat vzrušení, tak to zkrátka je.

Ne, to není pravda. Lidé se mohou změnit. Lidé se často mění. Všechno dobře dopadne. S Marcie a Jasonem Maddoxovými to dobře dopadne.

Nebo ne?

6

Keisha nemohla usnout. Ráda by vypnula klimatizaci, aby cítila noční žár, který by jí pomohl utišit to mravenčení v mozku, jež ji nenechá spát. Obavy. Pocit osamělosti. Už od dětství měla strach ze tmy, trápily ji myšlenky, a nyní hrozilo, že se zase vrátí.

Očima stále pátrala v koutech místnosti, kde byly stíny nejtemnější. Když se probudila, byla si jistá, že ho tam vidí. Ducha chlapce, který se vynořil ze tmy, jako by ji pronásledoval z dětství a jejích snů až sem, tak daleko od domova. Třásla se a opakovala slova, která byla její mantrou celý život – žádný kluk tam není, žádný duch tam není –, dokud se jí nezklidnil dech. Panický strach ale nemizel, jak nehybně bděla uprostřed noci. Billy by v noci neusnul s rozsvícenou lampičkou. Smál se jí, když ho o to poprosila. Smál se jí často. Nebo křičel.

Neposer to, nabádala se. Sakra. Billymu se nelíbilo, když mluvila sprostě, proto se hodně snažila nemluvit tak, jak byla zvyklá z domova, kde byly vulgarity součástí dialektu. Ložní prádlo z egyptské bavlny jemně hladilo její nahou pokožku, a přesto se soužila steskem po domově. Hluk aut, špína, mrňavý byt v desátém patře budovy, kde skoro nikdy nefungoval výtah. Kde schodiště páchlo močí, chodby byly plné starých zlomených lidí, kteří se snažili uhájit vlastní důstojnost v měnícím se bezohledném světě, a teenageři se vám pokoušeli prodat crack.

Tady bylo všechno jiné, nejen způsob života a tiché klidné noci. V Londýně se její rodina i všechny dívky z klubu vysmívaly Billyho žalostným romantickým návrhům, dokud nezjistily, jak je bohatý, a pak bylo najednou jedno, že je starý a tlustý. Všichni se hned starali jenom o to, aby své dvoření Keishe myslel vážně. Dolary zajímaly každého, koho znala.

Mysli na peníze, nabádal ji strýček Yahuba a z očí mu koukala bezuzdná nenasytnost. Dolly jí se závistivým skřípěním zubů poradila to samé a ostatní ženy přikyvovaly. V klubu pracovaly samé otrlé dívky, nebyla v nich špetka dobra, jen podvodnice, zlatokopky, vydělávaly stovky liber za noc a nedokázaly ušetřit jedinou penny. Usměj se, zatancuj a vezmi si prachy. Propij se tím. A oblbuj další chlapy.

Jenomže Keisha se svými náladami a nevyzpytatelným chováním na to nebyla. Tanec zvládla, protože měla pocit, že se ve světle reflektorů ztratí v hudbě a zapomene na skutečný svět, ale muže ne, tak začala roznášet nápoje, sice ve stejných přiléhavých šatech, ale nikdo ji nesměl osahávat. Pochopitelně nedělala přesčasy, i když věděla, že by si při nich vydělala mnohem víc, možná i tolik, aby se mohla vymanit z tetiččina dohledu, zaplatila rodině, co jim prý dlužila za svoji výchovu, a ještě by jí zbylo dost, aby mohla utéct někam, kde ji její zlé sny nenajdou.

Klimatizace cvakla a znovu se rozhučela. Jenom samo to hučení by stačilo, aby zůstala vzhůru, i bez Billyho chrápání a huhňání ze spánku.

Její spící princ, hrdina, se kterým vyhrála jackpot. Její. Všichni to viděli. Bohatý osamělý vdovec z Ameriky. Byla by hloupá, kdyby po něm nehrábla, a jakmile strýček s tetičkou zjistili, jaké jí kupuje dárky, neměla na vybranou. Tehdy, na začátku, jí to nevadilo. Billy byl tak hodný. Téměř křehký. Zachránil ji a ona mu na oplátku pomohla zbavit se strachu ze stáří. Ze smrti. Z toho, že se rozpadne stejně jako jeho první žena. Okolnosti ho přinutily pohlédnout pravdě do očí a uvědomit si, že čas už není na jeho straně.

Když ho Keisha po dlouhém a nepříjemném svatebním obřadu pod nátlakem příbuzných přivedla do Peckhamu, všichni kolem něho kroužili jako žraloci a tetička Ayo mu věštila, že na něho žádná vleklá rakovina nečeká. Oba pili jako o život, aby to tam přestáli, a tetička Ayo ještě dodala, že on ve vlastních hovnech neumře. Lidé jí věřili, měla dar, vidění – vyzařovalo to z ní – a Billy nebyl výjimka, i když Keisha poznala, že ho tetička Ayo i trochu děsí.

Po tomhle se do Keishy zamiloval ještě víc, viděl sám sebe jako rytíře v zářivé zbroji, který ji zachránil před prohnilými příbuznými. Řekl jí, že je jeho talisman pro štěstí. Že mu umožnila, aby se cítil zase mladý, jako by do plic nasál nový dech, a i když na ni všichni pokřikovali, ať ho odere na kost, ona si říkala, že život s Billym by mohl být fajn. Únik.

Přestane ji pronásledovat její minulost. Snad bude konec snům o klukovi, který tam nikdy nebyl, o duchovi, který ji proklel. Nemohla se dočkat, až se sem dostane. Ale teď je tady a všechno je jinak.

I on se změnil, na tomhle horkém neznámém místě je on silnější. Svlékl ze sebe kůži osamělého vdovce.

„Už nikdy mě takhle neztrapňuj,“ okřikl ji cestou z lodi domů. Vřelý úsměv se rozplynul, jen co nastoupili do auta, a najednou z něho čišel větší chlad než z naplno puštěné klimatizace. „Tady nejsme ve zpustlé londýnské čtvrti a moji přátelé nejsou tvoje nechutná rodina. Takhle tady mluvit nebudeš.“ Z takové změny nálady zůstala jako opařená – ještě před několika vteřinami, při loučení, ji držel za ruku –, takže chvilku trvalo, než jí došlo, že naráží na poznámku o kokosové vodě.

„Všichni se tomu smáli,“ namítla tiše. „Byl to vtip.“

„Mluvila jsi jako štětka.“ Jeho tón byl hořký jako žluč, jako by ji zasáhla čirá kyselina.

Až když se usedavě rozplakala a hrozně omlouvala, poplácal ji po koleni, jako by uklidňoval zpovykané dítě, a řekl, že ji miluje. V tom okamžiku jí to došlo. Teď, když si ho vzala, mu ve skutečnosti bude vadit všechno, o čem předtím tvrdil, že to nevadí. Je velmi vážený muž. Má moc. Nikdo ho nesmí ztrapňovat. Ani ona. Možná především ne ona. Chce, aby byla dokonalá.

Zhluboka se nadechla. Zvládne to. Ani se nenaděješ a bude po něm, řekla jí Dolly, když se objaly na rozloučenou. Bude stačit, když ho každou noc pořádně ojedeš. Obě se tomu zasmály, ale ukázalo se, že sex bude těžší práce, než čekala.

Odehrával se ve dvou podobách. Když měl melancholickou náladu a nevzal si Viagru, dokázal hodiny dřít s hlavou mezi jejími stehny, kontroloval, jestli se jí to líbí, a ona se při tom uspokojovala představami, nebo předstírala orgasmus jako pornohvězda, aby vysvobodila své pohlaví z jeho krutých úst. Tak či onak si dávala záležet, aby vyvrcholila hodně nahlas. Muž jako William by nikdy nepochopil skutečný ženský orgasmus. Tichý. Intenzivní. Soukromý. Co by z toho měl?

A pak tu byl ten druhý sex. Sex s Viagrou. Dokazující jeho mládí. Všechny ty věci, které nikdy nedělal se svou světicí první manželkou, a chtěl je dělat teď. S ní. A ona mu to musela dovolit a při tom dávat pozor, aby nepřekročila tu tenkou hranici a místo souhlasu se nechovala jako štětka. To by se mu nelíbilo.

Dnes večer to byl tenhle druh sexu a ji teď všechno bolelo a cítila se prázdná. Kéž by tady byly její kamarádky z klubu – Dolly, Ange a Sabena. Ony se v tomhle vyznaly lépe než ona. V Londýně to všechno vypadalo tak snadně.

Odhodila deku, natáhla se pro župan a zahalila své pevné tělo do tenkého hedvábí. Už tady nemůže dál ležet jako mrtvola a do svítání poslouchat, jak hodiny tikají. Na to cítí příliš velký neklid. Potřebuje pohyb, připomenout si, co vyhrála, setřást ze sebe pocit, že je uvězněná daleko od domova a že by ji to mohlo zlomit.

Nejprve zamířila do kuchyně a napila se mléka rovnou z krabice, aby utišila palčivé pálení žáhy po odpoledním popíjení. Vrhla pohled na horu kartonů s tou pitomou kokosovou vodou, o které si Billy z nějakého důvodu myslel, že po ní omládne. Chutná jako sperma, ať se mu její poznámka líbila, nebo ne. Dostala chuť jednu otevřít a plivnout mu do ní. Zavřela lednici a odšourala se do obrovské haly.

Eleanor ji sledovala s nečitelným výrazem, až se Keisha otřásla. Tady pro toho kluka není místo. V tomhle domě ji pronásleduje Eleanořin duch. Mrtvá matka mrtvého syna, Keisha je cítí. Je na stěně i ve zdech, její energie jako krev proudí žilami tohoto domu. Její oblečení ještě visí ve skříních hlavní ložnice – Billy s Keishou zatím používají jinou – a zásuvky jsou plné jejích drobností a vzpomínek.

Keisha se tam podívala. Pochopitelně. Nedokázala překonat to nutkání vědět, co bylo předtím. V jedné skříni u stěny bylo nastrkáno tolik zarámovaných fotografií Lylea, jejich zemřelého syna a dědice, až se bála, že se vysypou ven a prozradí, že tady slídí. Lyle zemřel předtím, než se William s Eleanor přestěhovali do tohoto domu – důvodem stěhování byla jeho smrt a Eleanořin veliký smutek –, ale Keishe připadalo divné, že jsou všechny jeho fotografie schované, od školky, s přáteli ze školy až po hrdého mladého muže ve vojenské uniformě, ve které velmi záhy zahynul během služby v Afghánistánu. Podle Billyho zemřel před patnácti lety. Kdyby žil, byl by starší než Keisha. Líbil by se jí víc než jeho otec? Měl hezký obličej, pomyslela si. Rozzářené oči. Není divu, že o něm Billy stále nedokáže mluvit. A že svůj zármutek schovávali.

Na prádelníku stály vystavené další fotografie, staré snímky Eleanor a jejích přátel nebo sourozenců z dětství a také šťastného páru – skoro Billyho nepoznala po boku mladé, velmi elegantní Eleanor – a potom, v další zásuvce, našla mezi složenými oděvy několik šperků a malou krabičku s pečlivě ukrytým a mnohem zajímavějším pokladem: pytlík trávy s cigaretovými papírky a zapečetěný balíček injekcí s ampulkou morfinu. Tohle byl objev. Možná Eleanor nechtěla před Billym, svými ošetřovatelkami a Iris nebo Elizabeth, nebo kdo se to o ni staral, dávat najevo bolest. Nebo ta světice Eleanor byla mnohem složitější, než se zdá. Všechno v tomhle světě působí jako divadelní akt.

Keisha se toulala domem, odolala nutkavé touze vydat se zase nahoru po schodech a prozkoumat podrobněji věci mrtvé manželky, a hledala raději útěchu v prohlídce nekonečných místností s krásným nábytkem. Svého panství. Požadavky její rodiny zůstaly daleko za oceánem. Musí se starat jen o jednoho muže. Udělej ho šťastným, říkala si v duchu. Je mu skoro sedmdesát. Brzy umře. Byla to drsná a děsivá myšlenka, ale nedokázala si pomoct. Neuzavřeli předmanželskou smlouvu. Všechno se odehrálo strašně rychle, její rodina tlačila, dokud byl do ní zblázněný, ale jakmile přistáli, přiměl ji podepsat posvatební dohodu a to byl první náznak, že její rytíř v lesklé zbroji není zas až takový dobrák. Věděla, že kdyby umřel, nedostala by všechno, ale dostala by dost. Tolik, že by se mohla zbavit své rodiny a utéct na nějaké krásné místo, kde by ji nikdo z nich nenašel.

Žaludek se jí stáhl nervozitou, když procházela podél stěny plné fotografií z klubových večírků s řadou politiků a místních celebrit. Z některých obrázků se na ni usmívalo pár teď už známých tváří, a když očima doputovala k jedné z nich, ruka jí najednou bezděky vylétla ke krku, zatáhla za kůži, a jak si představila, že se jí dotýká, srdce se jí divoce rozbušilo. Tohle byla světlejší stránka jejího nového života. Vzpomněla si na ten smích na lodi. Jak se jejich oči setkaly. Na vzrušení při flirtování. Ještě nikdy jí Billy nepřipadal tak starý a směšný. Měla pocit, jako by nemohla popadnout dech. Jako malá holka. Přemožená závratí. Naživu. Vzedmula se v ní ohromná touha.

Věděla, že musí být opatrná. Nemůže tohle všechno riskovat kvůli jednomu divokému citovému pobláznění. Musí si to v hlavě srovnat. Soustředit se na Billyho. A to znamená nenechat se rozptylovat. Naposledy se podívala na fotografii a otočila se od ní. Tyhle pocity si musí schovávat pro chvilky soukromí. Aby měla o čem snít, až na ní bude Billy sípat a slintat.