Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ronja von Wurmb-Seibel

Svět je lepší, než si myslíte
Jak se vypořádat s mediální záplavou negativních zpráv

Přeloženo z německého originálu knihy Ronji von Wurmb-Seibel WIE WIR DIE WELT SEHEN – Was negative Nachrichten mit unserem Denken machen und wie wir uns davon befreien, vydaného nakladatelstvím Kösel-Verlag, Mnichov, Německo, 2022.
Original title: Wie wir die Welt sehen by Ronja von Wurmb-Seibel
© 2022 by Kösel-Verlag a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8886. publikaci

Překlad Tomáš Mach
Odpovědná redaktorka Eva Lee
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Foto autorky Niklas Schenck
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 208
První české vydání, Praha 2023
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2023

ISBN 978-80-271-6961-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-6960-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-3824-1 (print)

O AUTORCE

Ronja von Wurmb-Seibel působila téměř dva roky jako reportérka v Kábulu. Zde, obklopená špatnými zprávami, se naučila vyprávět příběhy tak, aby dodávaly odvahu. Dnes žije tato několikrát oceněná novinářka, autorka a dokumentaristka v bavorském Dünzelbachu nedaleko Mnichova. Před svým působením v Kábulu pracovala jako politická redaktorka v německém týdeníku Die Zeit. Tato kniha je její druhou knihou.

KAPITOLA PRVNÍ
JAK VIDÍME SVĚT

Příběhy nás spojují,

nevyprávěné příběhy nás oddělují.

Jsme vytvořeni zpříběhů

ELIF ŞAFAK

Už si nevybavuji moment, kdy jsem přestala číst zprávy. Vím jen, že to bylo náhle, že šlo ovědomé rozhodnutí aže od té chvíle se svět kolem mě začal zlepšovat.

Jsem novinářka. Miluji příběhy. Amiluji noviny. Miluji chvíle, kdy po přečtení jednoho článku přejdu na jiný, aniž bych věděla, kam mě nový text zavede. Miluji, když se ponořím do příběhu, různě si ho procházím, prohlížím aobjevuji svět zjiného úhlu pohledu, dokud po nějaké době opět nezatoužím vynořit se avrátit se na pevnou zem do současnosti– pokaždé však proměněná pro mě nevysvětlitelným, téměř magickým způsobem. Jako bych svět asvé místo vněm viděla novýma očima.

Apřesto– již několik let jsem nečetla noviny. Nedívám se na zprávy, talkshow, nesleduji aktuální zpravodajství. Ve svém mobilu nemám aplikaci pro automatické zasílání nejnovějších zpráv. Akdyž při jízdě autem poslouchám rádio avněm začnou číst zprávy, přeladím na jinou stanici ještě před první zprávou. Tu atam se nevyhnu tomu, že si kvůli práci musím přečíst zprávy. Jinak se jim ale vyhýbám, jak jen to jde.

Tato kniha ale není omně. Pojednává otom, co podle mých poznatků zposledních let snámi zprávy dělají. Snámi, snaším myšlením, vnímáním anaším životem.

Každý příběh, který si přečteme, poslechneme, na který se podíváme nebo který odvyprávíme druhým, ovlivňuje naše vnímání okolního světa. Příběhy určují náš život– mnohem více, než si myslíme. Jejich obsah azpůsob, jak jsou vyprávěny, ovlivňují, koho volíme, za co utrácíme, kam jedeme na dovolenou ikam určitě nepojedeme. Ovlivňují, jak se chováme klidem, které potkáváme na ulici, vmetru nebo vobchodě při nákupu. Ovlivňují, komu důvěřujeme akomu nikoli, ito, zkoho máme strach. Ovlivňují, jaké věci si zapamatujeme ajaké opět zapomeneme. Ovlivňují, na co se ptáme svých dětí, co jim dovolíme aco jim zakážeme. Ovlivňují, jak vychováme své děti azda vůbec chceme nějaké mít.

My lidé potřebujeme příběhy. Potřebujeme je ktomu, aby se naše zážitky přeměnily ve vzpomínky. Potřebujeme je krozvíjení soucitu aabychom se uměli dívat na svět ana život očima druhých. Příběhy mohou být zdrojem smyslu autvářet společenství. Jsou pojivem, které drží komunity, rodiny, přátele adokonce icelé společnosti pohromadě. Příběhy nám mohou být oporou. Tím, že simulují situace mimo rámec našeho běžného vlastního života, nám pomáhají natrénovat si určité způsoby chování. Pomocí příběhů rozvíjíme svoji osobnost. Příběhy mohou potvrzovat náš pohled na svět anaše vnímání sebe sama. Stejně tak ale mohou zpochybnit, vco jsme dosud věřili. Příběhy utváří naši identitu.

Téměř každé naše rozhodnutí, které učiníme, od povrchního, nijak složitého zvažování až po hlubokomyslné úvahy, které celý náš dosavadní život obrátí vzhůru nohama, se odvíjí od toho, jaké zprávy sledujeme ajaké příběhy konzumujeme. Jaký druh zpráv, jaký druh příběhů chceme vidět, slyšet, číst? Je na čase, abychom se nad tím zamysleli.

~

Povodně, lesní požáry, zemětřesení, dopravní nehody, teroristické útoky, války, pandemie: špatné zprávy dominují médiím anarážíme na ně na každém kroku. Ráno vautorádiu při cestě do práce nebo na obrazovkách vmetru či tramvaji. Vpolední pauze, při povídání si srodinou nebo kolegy, vtitulcích novin vystavených ve stojanech vobchodech apo celý den pak neustále vnašich mobilech prostřednictvím sociálních sítí.

Bez ohledu na to, jaké máme povolání,
jak trávíme všední den, jak žijeme– zprávy máme stále
na dosah, přesněji řečeno: jsme stále vjejich dosahu.
Avětšinou jsou to negativní zprávy.

Co snámi dělá fakt, že jsme nepřetržitě konfrontováni skatastrofami, násilím aničením?

Silně nás ovlivňuje– to, koho nenávidíme akoho milujeme. Jaké komentáře píšeme na sociálních sítích, zda zdvořilé nebo urážlivé. Jak se cítíme ráno po probuzení aočem přemýšlíme, když jdeme večer do postele. Zda máme strach zbudoucnosti, která nám připadá stále pochmurnější, nebo zda se na ni těšíme, protože víme, že otom, jak moc tato budoucnost bude pochmurná, pokud vůbec, spolurozhodujeme imy svým jednáním. Jen čtvrtina lidí vNěmecku si myslí, že se životní podmínky jejich rodiny vnásledujících 15 letech zlepší.1 Méně než 10 procent lidí vNěmecku má pocit, že se náš svět mění klepšímu.2

Zprávy ovlivňují, jaké pojištění uzavřeme akolik za ně zaplatíme. Dokonce ovlivňují imíru rizika, že dostaneme infarkt. Neumíte si to všechno představit? Já jsem si to také nedovedla představit. Dokud jsem zvlastní zkušenosti nezjistila, jak moc utváří příběhy kolem mě můj pohled na svět amůj každodenní život.

Příběhy, které si vyprávíme

Před několika lety vlétě mi zemřela babička. Čtyři dny jsem seděla spolu se svými sourozenci, naší matkou, tetou astrýcem ujejí postele. Zatímco jsme čekali na smrt, přemýšlela jsem oživotě. Oživotě babičky aotom, jakou roli hrála vmém životě. Hrála nějakou?

Babičce bylo 91 let. Celý svůj život prožila vpoklidném malém městečku Haltern am See nedaleko hranic sNizozemím. Dnes zde žije přes 37 000 lidí, jsou zde kostely, domovy pro seniory, nemocnice, policejní stanice, supermarkety, historické centrum skašnami, cukrárny apizzerie, přehrada, Muzeum Římanů, lezecká stěna, několik selských dvorů, pár hospod adiskotéka. Jako dítě jsem vyrůstala na předměstí západně od Mnichova. Do Halternu to bylo osm hodin cesty. Babičku jsem vídala hlavně oprázdninách amezi jednotlivými návštěvami často uběhly měsíce. Při každé návštěvě nás babička vždy hned informovala, co nového se mezitím uní událo: vširší rodině, vokruhu jejích známých, vměstečku, ve kterém žila. Apokaždé to byly strašné noviny. Někoho vyloupili, někdo onemocněl rakovinou, potratil, přišel opráci, propadl hazardu nebo předčasně zemřel. Ikdyž je to už více než dvacet let, stále si naprosto přesně vybavuji den, kdy jsem si pomyslela: ubozí lidé vHalternu. Vždyť se tu pořád dějí nějaká neštěstí! Život tady vHalternu je mnohem nebezpečnější než unás doma. Jakou jen mají smůlu!

Až omnoho let později jsem pochopila, jak jsem se mýlila. Neboť vedle zneklidňujících novinek, kterými nás babička vždy zahlcovala, zde byly ijiné zprávy. Ty ale podle ní zřejmě nestály za řeč. Prostě nepovažovala za dostatečně zajímavé, mimořádné.

Když jsem si tuto skutečnost uvědomila, pracovala jsem už nějakou dobu jako novinářka amůj pohled na svět, zejména ten profesní, se velmi přiblížil pohledu mé babičky. Mou prací bylo vyhledávat novinky. Aprotože jsem doufala, že svojí prací mohu ze světa udělat trochu lepší místo, týkaly se mé příspěvky často nespravedlností, zlořádů avěcí, které měly být jinak.

Dělala jsem například reportáž okatastrofálním stavu řeckého zdravotního systému během finanční krize vroce 2012. Navštívila jsem lékárny vAthénách, ve kterých se již nedaly koupit skoro žádné léky. Mluvila jsem slidmi včekárnách ulékaře, kteří měli strach, že na ně nedojde řada. Navštívila jsem nemocnici, ve které byla na chodbách nemocnice vřadách za sebou vyrovnána lůžka spacienty.

Nebo jsem psala onedostatečné péči otraumatizované vojáky německého Bundeswehru. Nechala jsem si ukázat obrázky, které se vypálily do jejich srdcí, jako byla zakrvácená těla, utržené končetiny nebo autobus roztrhaný bombou. Pročítala jsem vládní posudky, podle nichž prý nebyla traumata vojáků způsobena jejich nasazením vAfghánistánu, nýbrž jejich těžkým dětstvím.

Dělala jsem reportáž odětech vHamburku žijících vbídě. Setkala jsem se školačkami, které doma nedostávaly snídani ani oběd. Poslouchala jsem vyprávění sociálního pracovníka, který mi řekl, že pro mnohé mladistvé neexistují jiné verze budoucnosti než nezaměstnanost nebo výhra vsoutěži superstar, protože nic jiného nepoznali, nic jiného si neumějí představit. Hledat anacházet problémy– to nebyla jen součást mého povolání, stalo se to jeho smyslem. Alespoň tak jsem tehdy novinařinu chápala.

To se ale změnilo na podzim roku 2013, když jsem odjela do Kábulu. Bylo mi 27 let, neměla jsem finanční polštář ani představu, jak se postarám osvou bezpečnost. Byla jsem ale přesvědčená, že pokud opravdu chci žít vAfghánistánu, tak si stím vším nějak poradím.

Před odjezdem jsme se připravila na několik verzí nejhoršího možného scénáře. Pokud se nebudu cítit dobře nebo bezpečně, bez otálení zase odjedu. Slíbila jsem si, že si zbytečně nebudu hrát na hrdinku. Kdyby mě zranili nebo postřelili, věděla jsem, jak si dát první pomoc aránu si sama ošetřit. Kdyby mě unesli, moje rodina by se to rychle dozvěděla, neboť jsem se svému bratrovi hlásila vždy po několika hodinách. Bratr měl navíc seznam osob, které měl kontaktovat, pokud by omně neslyšel delší dobu, akteré by podnikly nezbytné kroky. Měla jsem sjednanou pojistku, podle které by pojišťovna zaplatila výkupné až do výše půl milionu eur. Existoval ipostup pro případ mé smrti. Sepsala jsem závěť anaplánovala si pohřeb ispozvánkou. Stálo na ní „Můj úplně poslední večírek“. Myslela jsem zkrátka na všechno. Alespoň jsem si to myslela.

Moje první reportáž zKábulu pojednávala odrogově závislých dětech. Jela jsem do jedné zmnoha chudinských čtvrtí ve městě, kde jsem navštívila rodinu, ve které drogám propadl nejprve otec, pak matka anyní byly na drogách závislé ijejich čtyři děti. Jiná žena, kterou jsem potkala vkanceláři jisté nevládní neziskové organizace, měla osm dětí avšechny byly závislé na drogách včetně nejmladšího, ročního miminka.

Když mi pak nejstarší dcera vyprávěla příběh své rodiny, měla jsem pocit, že mi pukne srdce arozpadne se na tisíc kousků.

„Jmenuji se Faima aje mi čtrnáct. Drogy beru čtyřikrát nebo pětkrát denně: marihuanu, opium, heroin. Moji sourozenci taky. Irodiče jsou závislí. Matka žebrá aotec je celý den doma akouří. Právě usnul, tak jsme ho zavřeli apotichu se vyplížili ven. Kdyby zjistil, že jsme tady, nařezal by nám.“

„Vzala sis právě něco?“

„Ano. Když se nás paní zneziskovky ptala, jestli sní můžeme jít, akorát jsem si dávala dávku heroinu.“

„Co si myslíš odrogách?“

„Jsou dobré.“

„Proč?“

„Když si je vezmu, cítím se vpohodě. Nic mě pak už nebolí.“

„Vzpomeneš si, kdy jsi sdrogami začala?“

„Měla jsem hlad adoma jsme neměli nic kjídlu. Otec mi proto dal opium ařekl: ‚Tady máš, potom se budeš cítit lépe.‘ Já amoji sourozenci prodáváme ve městě plastové pytlíky, abychom vydělali peníze pro otce. Za ně pak koupíme drogy apřineseme je domů. Za to nás čeká pochvala. Otec mi řekl: ‚Nemáme peníze, měla by ses vdát.‘“

„Co si otom myslíš?“

„Doufám, že bych po svatbě mohla sdrogami přestat. Nebudu už bydlet doma auž nebudu tak chudá. To pak bude snadnější. Budou mi ale chybět bráškové asestry.“

„Cítíš se být za ně odpovědná?“

„Samozřejmě, vždyť jsem znich nejstarší. Starám se oně. Brzy to bude muset dělat moje sestra Shila. Té je teď dvanáct. Naučím ji všechno, co je potřeba.“

„Co znamená všechno?“

„Jak připravit drogy. To zatím dělám jenom já.“

„Aco si myslíš osvém otci?“

„Mám na něho vztek. Kvůli drogám. Aprotože nás nenechá chodit do školy. Už musíme jít. Chci být doma dřív, než se probudí.“

Její matka seděla během rozhovoru vedle nás. Řekla mi, že je smutná, když vidí své děti takhle. „Vzpomínám si na dobu, kdy jsem byla stejně stará jako oni. Ana to, jak jsem stím začínala.“

Když jsem pak poslouchala její dceru, jak mluví osvé budoucnosti, pocítila jsem takovou bezmoc jako nikdy vživotě předtím.

Večer jsem na tento rozhovor nemohla přestat myslet. Ať jsem si představila jakýkoli budoucí osud této rodiny, nikde jsem neviděla východisko. Udělalo se mi zle, začala mě bolet hlava auvědomila jsem si, že na tomto příběhu musím najít něco pozitivního, abych vůbec byla schopna na něm dále pracovat. Vyhlídky na zlepšení situace rodiny prakticky neexistovaly. Lidé, kteří se snažili takovým rodinám pomáhat, byli zoufale podfinancovaní. Drogově závislí lidé byli navíc ve společnosti extrémně stigmatizováni. Jeden pracovník OSN mi vyprávěl, že na řadě míst vzemi se mrtvoly drogově závislých nesmí pohřbívat na hřbitově. Adrogy byly jen jedním zmnoha problémů– možná dokonce jen symptomem. Chudoba, násilí, hlad, válka. Věci, které se nedají snadno změnit.

Při svém hledání něčeho pozitivního jsem našla jen nepatrný záblesk naděje. Asice lásku, která tyto rodiny přes všechny nesnáze spojovala.

Když jsem se jedné matky zeptala, kdy začala brát drogy, řekla mi, že poprvé jí dal opium její manžel, když měla silné bolesti. Aže iona sama začala dávat drogy své dceři, aby utišila její bolesti.

Nakonec jsem do článku napsala:

Na tomto příběhu je jen málo povzbudivého. Možná jsou nadějí obě dcery, které se snaží vzdorovat dědictví svých rodičů. Faima, která má vztek na otce, protože jí zakázal se nechat léčit. Která se stará osvé sourozence achce chodit do školy. ASorman, jež se snaží odmítat drogy, které už osm let určují její život. Prozatím neustále říká, že opium nechce brát. „Jak si představuješ svoji budoucnost?“ „Nechci skončit jako feťačka. Chci dodělat školu astát se lékařkou. Chci pomáhat lidem vnaší čtvrti.“ „Mluvíš odrogách se svými rodiči?“ „Matce říkám, že by měla přestat. Slibuje, že promluví sotcem. Ale to je kničemu. Pak řeknu otci, že by měl přestat. Myslí si, že když přestane brát drogy, nebude moct pracovat. Prý má dost síly vydělávat peníze jenom tehdy, když bere drogy. Když se dívám na ostatní děti ve škole, pomyslím si: Proč nemůže být naše rodina taky taková? Proč jsme všichni závislí?“

Odpověď je natolik brutální, že člověk nemůže předpokládat, že by ji lidé zde znali, auž vůbec ne tohle dítě. Protože tvoji rodiče nedokázali snášet bolest, která je trápila. Aprotože nedokázali snášet ani tvoji bolest. Protože tě milují. Ve zprávě OSN zroku 2009 stojí, že mnoho závislých vAfghánistánu používá drogy jako lék na tvrdý život. Opium je odpovědí na bolest celého národa. Podle toho, co opium pomáhá utišit, můžeme určit, co lidi trápí: příliš málo práce, příliš málo jídla, příliš málo lékařů, příliš mnoho tvrdé práce, příliš mnoho nemocí, příliš mnoho strachu. Nadia proklíná svého muže, že jí dal opium, ale svým dětem dělá to samé. Čtrnáctiletá Faima proklíná své rodiče za jejich závislost, ale když přemýšlí onadcházející svatbě, je její největší starostí, kdo bude místo ní připravovat drogy pro sourozence. Všichni chtějí utišit bolest svých blízkých. Přitom ji však jen zvětšují.3 Po odeslání textu jsem se cítila vyčerpaná, naprosto vyždímaná aprázdná. Myslela jsem, že je to jen důsledek pracovního vytížení, nedostatku spánku akulturního šoku. Nakonec jsem do Kábulu přijela teprve před dvěma týdny. Bylo vtom ale něco jiného. Cítila jsem se prázdná, protože tyto příběhy ze mě vysály veškerou životní sílu.

Během následujícího roku apůl mého pobytu vKábulu jsem zažívala stále to samé. Když se kolem mě dělo příliš mnoho negativních věcí, když jsem slyšela příliš mnoho bezvýchodných příběhů, ztrácela jsem půdu pod nohama.

Časem jsem se naučila vtakových momentech úplně zastavit, na chvíli vyskočit ztoho vlaku beznaděje. Zrušila jsem všechny schůzky, pár dnů jsem nevycházela zdomu, hrála stolní hry, dívala se na přírodopisné dokumenty, dokud se mi zase neudělalo lépe aopět jsem dokázala na chvíli věřit vdobro ve světě.

Po několika měsících jsem začala cíleně vyhledávat povzbudivé příběhy– nikoli proto, že bych ktomu měla politické nebo žurnalistické zadání, nýbrž ze strachu, že jinak přijdu orozum. Potřebovala jsem příběhy. Potřebovala jsem povzbuzení anaději, kterou mi dávaly.

Nenacházela jsem příběhy, vnichž by nebyl přítomen problém. Byly to příběhy, ve kterých však šlo ovíce než jen oproblém. Byl vnich problém plus „x“, kdy videálním (avelmi vzácném) případě představovalo toto „x“ řešení problému. Výrazně častěji byla tímto „x“ osoba, která vynaložila veškeré své síly, aby došlo ke změně. Dodala tím ostatním naději, vnukla myšlenku, že daný problém je možné vyřešit, ikdyž vlastní řešení bylo ještě hodně daleko. Šlo olidi, kteří se nevzdali, ikdyž jim život nastavil svoji beznadějnou tvář. Chtěla jsem ukázat, že každá mizérie má východisko. Že každý, skutečně každý příběh můžeme vyprávět tak, aby nám dodával odvahu. Atomu dodnes zcelého svého srdce věřím.

Vkaždé situaci je záblesk naděje. Někdy jen musíme
velmi dlouho avelmi pozorně hledat.

Zoufalství je nerealistické

Když jsem se po bezmála roce apůl vrátila zAfghánistánu do Německa, začala jsem se svým partnerem plánovat dokumentární film. Chtěli jsme zachytit rozhovory slidmi, kteří přežili sebevražedný útok vKábulu. Plánovali jsme natočit film onásledcích války; otraumatu, které svědky incidentu doprovází ještě desítky let. Nakonec vznikl film True Warriors (Skuteční bojovníci). Film onepoddajnosti, osíle pokračovat. Nikoli tedy příběh pouze opřežití, nýbrž oživotě samotném. Osoby vystupující vnašem filmu nemluvily jen oochromujícím strachu, který vnich útok vyvolal. Vyprávěly také otom, jak se jim podařilo vrátit se do normálního života. Jak je to, co se jim stalo, nakonec posílilo.

Vedle konkrétních příběhů jsem se při přípravě filmu zabývala terorismem astrachem, který vyvolává.

Vycházela jsem přitom zknihy The Psychology of Terrorism Fears od dvojice vědců Samuela Justina Sinclaira aDaniela Antonia. Zkoumali vliv strachu zteroristických útoků na naši společnost. Život lidí, kteří se stali svědky atentátu, je narušen strachem iněkolik let po události. Tento strach ovlivňuje lidi při volbě, kde budou žít apracovat, koho budou volit, jakou pozici zaujmou vpolitickém diskurzu, jakými lidmi se budou obklopovat ajak se budou připravovat na budoucnost.4 Autoři popisují, že neustálé zprávy omožném ohrožení po útocích z11.září měly stejný efekt, jako kdyby na vás někdo křičel, že „váš život je pomíjivý anebude trvat věčně“.5 Časem může vést toto neustále bombardování varováními kapatii apocitu emocionální ochromenosti.

Vknize mě nejvíce překvapilo zjištění, že takovými stavy nejsou postiženi pouze lidé, kteří terorismus skutečně zažili na vlastní kůži, nýbrž ilidé, kteří čelí přívalu zpráv oterorismu. Jinými slovy: konzumace zpráv oterorismu může vést ktomu, že se budeme cítit achovat podobně jako lidé, kteří teroristický útok skutečně zažili.

Philip Zimbardo, který se ve svém výzkumu zabýval traumaty, přišel vtéto souvislosti dokonce snovým termínem. Mluví o„pretraumatickém stresovém syndromu“.6 Zatímco upostraumatického stresového syndromu vzniká stres až po traumatizující události, upretraumatického stresového syndromu vniká ještě před ní. Vmnoha případech dokonce kudálosti samotné vůbec nemusí dojít. To platí pro všechno, co vnás může vyvolat strach, nejen pro terorismus. Hospodářské krize, přírodní katastrofy, pády letadel, onemocnění rakovinou, pandemie. Čím více varování před hrozbami slyšíme, tím větší máme strach, že by se nám něco mohlo stát. Informace, varování abezpečnostní upozornění, které by nám měly pomáhat, nám naopak ubližují, když je slyšíme příliš často.

~

Ačkoli závěry obou vědců byly poměrně drastické, mně přinesly úlevu. Dosud jsem totiž žila vdomnění, že moje reakce na zprávy jsou jen můj osobní problém. Hendikep, který musím akceptovat ase kterým se musím naučit žít. Nicméně hendikep. Ato ipřesto, že jsem tehdy už více než dva roky zakoušela, že mi vyhýbání se veškerým zprávám prospívá. Taky že dokážu lidi ve svém okolí povzbuzovat adávat jim naději. Aže mé příběhy získaly na působivosti asíle, když jsem přestala psát výhradně jen onegativních věcech. Přesto jsem si stále myslela, že jde oprojev slabosti mého charakteru, která nijak nesouvisí se světem kolem mě. Myslela jsem si, že musím takto psát, abych vůbec ještě dokázala psát. Abych to unesla.

Výsledky vědců zabývajících se strachem mi pomohly změnit pohled na věc. Moje slabost nebyla slabostí. Jednalo se ovcelku normální reakci člověka, který je den co den konfrontován snespravedlností anásilím. Ato jsme my všichni. Zprávy nás dostihnou všude. Týden co týden se dozvídáme odesítkách neštěstí, ke kterým dochází po celém světě.

Řada studií mezitím ukázala, jaké dopady má na nás trvalá konzumace negativních zpráv. Vyvolávají vnás strach astud. Vzbuzují vnás pocit viny, protože neděláme dost, aby se svět stal lepším. Ztrácíme tah na branku, stáváme se cynickými, vystresovanými, pasivními. Zmenšuje se naše motivace měnit věci. Nepřístojnosti vnímáme jako neměnné anikoli jako dočasné stavy, které lze změnit.

Ve své knize Hope in the Dark popisuje historička Rebecca Solnit, jak se zoufalství stalo určujícím ataké ochromujícím faktorem politických debat. Mnozí začali vnímat svoje zoufalství jako akt solidarity sutlačovanými. Bez ohledu na to, zda se utlačovaní sami utlačovanými vůbec vnímají, ato prostě proto, že než se stali obětmi, měli svůj život– aještě doufají vnějaký další život. Vedle toho existují lidé, kteří propadnou zoufalství zosobních důvodů ajejich zoufalství se však navenek projevuje formou politických analýz, často doplněných tvrzením, že dříve bylo všechno lepší než dnes. Pak je zde třetí skupina lidí, kteří svoje zoufalství používají ktomu, aby působili důležitě. Podle Solnit často připisujeme poslům špatných zpráv jistou autoritu, kterou bychom nepřiznali lidem přinášejícím zprávy, které věrněji zachycují mnohovrstevnatou realitu. Vždycky je snazší představit si konec světa než spletité cestičky, po kterých klopýtáme kbudoucnosti. No apak je zde skupina lidí, kteří jsou jednoduše vyhořelí. Ti se při svém upřímném pokusu něco změnit vydali ze všech svých sil anyní jsou ze svého ztroskotání frustrovaní.7

Solnit ve svých analýzách vychází zfeministky Susan Griffin. Ta se narodila vroce 1943 avyrůstala jako adoptivní dítě vžidovské rodině vUSA. Od ní pochází následující citát: „Ve svém životě jsem viděla dost změn, abych pochopila, že zoufalství není jenom sebezničující, nýbrž inerealistické.“8

Zoufalství je nerealistické. Aupřímně řečeno itrochu pohodlné. Když stejně všechno směřuje kzániku, tak proč by se měl člověk vůbec snažit něco změnit? To platí ipro moje povolání. Ipři investigativním pátrání je podstatně jednodušší odhalovat pouze zlořády než psát omožných řešeních. Mnoho novinářů dělá právě toto: ke svému případu se snaží přilákat co největší pozornost tím, že ho popisují co nejdrastičtěji. Hledání řešení nechávají na druhých. Ovšem čím drastičtěji anegativněji se popisuje nějaký problém, oto méně se ho budeme snažit vyřešit. Ato zvelice prostého důvodu: nedokážeme už totiž věřit, že je změna možná. Atak skaždou zprávou stále méně améně lidí věří, že mohou ovlivnit politiku aspolečnost.

„Neustále se připravovat na to nejhorší je nezdravý akontraproduktivní způsob života. Znamená to totiž žít sneustálou myšlenkou na vlastní nevyhnutelnou smrt,“ píše se vThe Psychology of Terrorism Fears.9

Čím více jsem se zabývala strachem ajeho následky, tím lépe jsem začínala chápat, proč se tak radikálně změnil způsob mého vyprávění příběhů. Prostě jsem neviděla důvod proč vykreslovat svět ještě vnegativnějším světle, než jaký už beztak je. Ještě negativněji, než jak ho už beztak vidíme. Dodnes si při psaní textů zachovávám tento postoj. Azačala jsem oněm vyprávět druhým: na seminářích věnovaných konstruktivní žurnalistice vredakcích ina školách, na přednáškách anyní ivtéto knize.

Vyprávět příběhy jinak

Krátce poté, co jsem jako dítě začala číst noviny, zaujal mě článek oženě, kterou na cestě domů přepadla skupinka mladistvých. Házeli po ní kameny apak ji zbili. Text popisoval její bolest, pocit bezmoci astrach, který ji od té doby provází, když je někde sama. Příběh byl napsán velice poutavě. Při čtení jsem měla scénu útoku živě před očima, skoro jako bych sama byla na místě. Dokonce jsem icítila strach té ženy. Aco víc– ten strach ve mně zůstal. Po celá léta jsem na událost myslela vždycky, když jsem musela někam jít samotná. Pociťovala jsem strach, ačkoli se mi nic podobného nikdy nestalo. Článek opřepadené ženě je velmi působivým příkladem toho, jak může negativně vyprávěný příběh ovlivňovat náš život. Četla jsem stovky takových textů. Avmnoha znich bylo popsáno více násilí, než kolik ho většina znás na vlastní kůži zažije za celý život.

Samozřejmě, že není špatné informovat onásilí ajeho následcích. Násilí existuje aje součástí naší reality. Když ale informujeme pouze oněm anikoli již omožnostech, jak se sním vypořádat, přispíváme nechtěně ktomu, aby se strach abolest dále šířily. Vlidech, kteří naše příběhy slyší, vidí nebo čtou, pak zakořeňujeme názory, které mohou ještě mnoho let ovlivňovat jejich chování. Násilí stavíme nevědomky na piedestal apomáháme mu získat větší moc, ikdyž se vlastně snažíme opravý opak.

Řešení nespočívá vtom, že příběh napadané ženy nebudeme vyprávět. Jde oto vyprávět ho jiným způsobem. Co kdyby autorka například příběh doplnila oinformaci, jak se ženě později podařilo překonat svůj strach? Nebo pokud se to ženě nepodařilo, mohla doplnit příběh zkušeností jiné ženy, která zažila něco podobného akterá svůj strach překonala? Co kdyby napsala, kdo nebo co ženě vtomto procesu pomohl? Aco kdyby vyprávěla oženě, které se podařilo ubránit? Co jí přitom pomohlo aco mohou udělat ostatní ženy, aby se vtakové situaci ubránily? Co mohou následně dělat, aby se po takovém útoku cítily opět silné?

Jak bych se cítila při čtení takového textu avmnoha situacích po jeho přečtení, když jsem šla sama po ulici? Jak by to změnilo můj život?

Aje tu ještě jeden mnohem důležitější aspekt: Jak by se změnil život ženě, okteré příběh pojednává? Iona ten text pravděpodobně četla.

Aminata Touré, německá politička tmavé pleti, popisuje, jak oběť násilí nebo diskriminace vnímá takový jednostranný způsob vyprávění:

~

EXPERIMENTY PRO VŠEDNÍ DEN