Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Elisabet Nemertová

Čas vlků

Ze švédského originálu Vargarnas Tid vydaného nakladatelstvím Forum v roce 2016 přeložil Jan Marek Šík.

Jazyková redakce Marie Voslářová

Odborná redakce Martin Vondrášek

Sazba a grafická úprava Vojtěch Kočí

Odpovědná redaktorka Marie Hajdová

Vydala GRADA Publishing, a.s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7010. publikaci.

První vydání, Praha 2018, 360 stran

Vytiskl Finidr.

Copyright © Elisabet Nemert, 2016

First published by Forum Bokförlag, Stockholm, Sweden.

Published in the Czech language by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden and PLIMA d.o.o.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2018

Translation © Jan-Marek Šík, 2018

ISBN 978-80-271-2176-2 (ePub)

ISBN 978-80-271-2175-5 (pdf)

ISBN 978-80-271-0782-7 (print)

Památce mých rodičů,

Ragnara a Elidy,

a mé tchyně Gertrud

„Máte nepřátele? Výborně.

To znamená, že jste si nejméně

jednou v životě stáli za svým.“

WINSTON CHURCHILL

Kapitola 1

Měsíc rozléval chladné stříbřité světlo po pustých horských planinách pokrytých sněhem.

Bílá vlčice těžce funěla námahou; při honbě za kořistí urazila dlouhou cestu. Teritorium stále rostoucí smečce přestávalo stačit a ona jako vůdčí samice měla za úkol pokusit se najít nová loviště. Její dlouhá pouť ale vyšla naprázdno. Ať se vypravila jakýmkoli směrem, všude narážela na jiné vlky, všechny připravené bít se za právo na svá území. A krveprolití bylo to poslední, co své smečce přála.

Když dorazila na kopec, který tvořil hranice jejího revíru, zastavila se. Zvedla hlavu k měsíci a z hrdla jí vyšel pozdrav určený vlastní smečce. Cítila, jak mláďata, která nosí, prudce kopou. Toužila dostat se ven.

Najednou si připadala neskutečně unaveně a smutně. Nesplnila svůj úkol, ale nehodlala to vzdát. Měla odpovědnost za potravu a budoucnost jich všech. Ale teď si její tělo potřebovalo odpočinout a její nitro toužilo po blízkosti vůdce smečky a jejich odrůstajících mláďat.

Vyčerpaně pokračovala v cestě a důvěrně známé oblasti jako by ji vítaly. Náhlý poryv větru kolem ní roztančil lehký sněhový poprašek, ze kterého se ve vzduchu vytvořily jemné bílé závoje. Ale vítr s sebou taky přinášel zprávu, varování tak temné a zlověstné, že jí krev ztuhla v žilách. Byl v něm cítit dusivý pach krve.

Bílá vlčice se zastavila a nasála poselství větru. Dolehl na ni smutek, těžký a dusivý.

Matným pohledem pozorovala velký balvan, který vyznačoval místo, kde sídlí smečka.

Ať už ji čekalo cokoli zlého, chtěla se tomu postavit společně se svými blízkými.

Obešla kámen. To, co spatřila, bylo tak kruté, že tomu odmítala uvěřit.

Smečka, její smečka, stála v půlkruhu a před ní se zhmotnilo samo zlo v podobě ohromného cizího vlka. Nebylo to však toto stvoření, co jí zlomilo srdce, ale zkrvavená, roztrhaná těla tří mláďat a jejich otce, bývalého vůdce smečky. Těch, kdo byli smyslem jejího života.

Vydralo se z ní zavytí naplněné bezbřehým zármutkem a vystoupalo k stříbrnému měsíci. Cizí vlk se na ni rychlostí blesku obrátil a vycenil zuby.

Vzduchem se neslo přidušené, hrozivé vrčení mnoha hrdel.

Co se stalo během té krátké doby, kdy byla pryč? Jak je možné, že se proti ní smečka obrátila, že se z ní stali její nepřátelé? Vidí v jejich očích nenávist, nebo to snad je strach?

Cizí vlk pomalu vykročil vpřed a ona v jeho planoucích očích spatřila vlastní smrt. Necítila hrůzu; to nejcennější v jejím životě leželo před ní na zemi roztrhané na kusy. Smrt jí mohla přinést jenom vysvobození od nepředstavitelného zármutku.

Bílá vlčice zavřela oči a připravila se na věčný spánek. Najednou ji ale prudký pohyb, několik kopnutí plných síly, pozdrav od života samého, donutil oči znovu otevřít. Na nočním nebi se jako by odnikud objevila ohromná černá mračna, zakryla měsíc i hvězdy a planina se ponořila do tmy. Prohnal se kolem nich silný poryv větru a rozvířil sníh.

Bílá vlčice několika mohutnými skoky zmizela ve sněhovém víru. V uších se jí ozývalo bušení srdcí jejích nenarozených mláďat a naplňovalo jí údy silou.

Utíkala k jihu, k oblastem obývaným lidmi.

Kapitola 2

Rytmické nárazy vlaku o koleje, všeprostupující vůně kouře z doutníků, krajina ubíhající za okny. Muž na protějším sedadle, který na ni vlezle zíral, maminka se dvěma dětmi, která se své ratolesti marně snažila donutit sedět v klidu, postarší dáma ve fialovém klobouku a kabátu s perským límcem, nelibě špulící rty nad nespoutanou dětskou radostí ze života. Vzduch v kupé jí připadal těžký, přesycený pachy a pocity, a když vlak zastavil na nádraží v Södertälje, Magdalena si ulehčeně vydechla. Muž, který na ni celou dobu hleděl, vystupoval, a než se se zavazadlem vyštrachal z kupé, vyslal k ní úsměv. Místo něho se objevily dvě mladé ženy s barety na stranu a vlasy sestříhanými na naprosto stejné mikádo, oblečené do krátkých sak a dlouhých kalhot přesně podle poslední módy. Ještě chvíli studovaly jízdenky a pak si zabraly místo v kupé. Přinesly s sebou čerstvý vzduch a kufry z tmavě hnědé kůže, které se jim podařilo s jistou námahou umístit nahoru na polici pro zavazadla.

Vlak se s trhnutím rozjel. Magdalena byla vděčná za místo u okna. Na stoleček před sebou si rozložila sáček s jídlem. Obložené chleby s játrovou paštikou a kyselými okurkami, sýrem, uzenou šunkou a pak taky skleněnou lahev s mlékem. Úplně na dně tašky objevila čokoládový dortík. Usmála se. Mléčná čokoláda s vlašskými ořechy, pozdrav od bratra.

Když pokládala onu pochoutku na stolek, zachytila koutkem oka pohledy dětí. Čokoláda byla luxusní zboží, které si většina lidí nemohla ani zdaleka dovolit.

„Možná by dětem přišel k chuti?“

Magdalena nabídla dortík jejich matce a ta celá zrudla.

„To by od vás bylo až příliš laskavé!“

„To je v pořádku. Máte přece rádi čokoládu?“

Děti, dva kluci ve věku asi čtyř pěti let, dychtivě přikývli. Nespouštěli z dortíku oči.

Magdalena se pustila do připravených obložených chlebů a hleděla z okna na södermanlandskou krajinu. Trasu už projížděla tolikrát, že znala každý dům, každé třpytící se jezírko, každé širé pole a louku.

Na stanici Järna si matka a chlapci posbírali zavazadla a s úsměvem a poděkováním vystoupili z vozu.

„Příští stanice Mölnbo, následuje Gnesta.“

Průvodčí strčil hlavu do kupé a Magdalena znervózněla tak, že se jí udělalo nevolno. Pokusila se uklidnit, opakovala si, že dnes v Gnestě vystupovat nebude, dnes je přece na cestě do Mellösy, do domu svého dětství. S bratrem ale obdrželi pozvání do Gnesty, k Rytterholmovým na zámek Södertuna, na sobotní večer o Velikonocích, a do té doby by se měla svého hluboce zakořeněného pocitu podřadnosti, obdivu k „lepším lidem“, zbavit. Děti chalupníka Liljedahla hosty u vyšší třídy! Před očima jí vyvstal vrásčitý obličej její matky a její zbitý, zlomený pohled. Stáhl se jí žaludek. Pohledem hledala svůj hnědý odřený kufr nahoře na polici. Tam, pečlivě složené a zabalené v hedvábném papíře, ležely krásné modré šaty, které budou během velikonoční večeře její ochranou a přestrojením.

Nechápu, čeho se bojíš, Magdaleno. Slyšela ve svém nitru bratrův hlas a viděla Nilsův energický obličej plný síly, jeho jiskřivé oči a ústa roztažená do úsměvu. Rytterholmovi jsou lidi jako ty a já. Jedí, spí, milují a trpí přesně jako my. Jediný rozdíl je ten, že oni pláčou na zámku, kdežto ty a já jsme jako malí plakali v chudém domku. Ale věř mi, sestřičko, když ti říkám, že jejich slzy jsou stejně slané jako naše. A potřebuju, abys mi na Södertuně dělala společnost. Samozřejmě znám spoustu dam, ale tahle záležitost je pro naše obchody velice důležitá a ty se pro ni hodíš nejlíp.

Magdalena cítila, jak nervozita ustupuje, a jako vždy byla ohromená bratrovým sebevědomím a důvěrou ve vlastní schopnosti.

„Ty šaty ti padnou skvěle,“ konstatoval Nils.

Děkuju pěkně, kdyby jen věděl, kolik bezesných nocí ji tahle velikonoční večeře stála!

Vlak vjel na nádraží v Gnestě. Magdaleně připadalo, že na ni velká budova pohrdavě shlíží. Postarší dáma ve fialovém klobouku a perském límci vyplula z kupé. Magdalena viděla, jak se nějaký muž v uniformě a s čepicí v ruce, stojící dole na perónu, před perským límcem uctivě uklání.

Do kupé se nahrnula skupinka rozdivočelých skautů spolu s vedoucím. Hned jak se vlak se strašlivým zaskřípěním rozjel, odehnaly jejich veselé hlasy její trudnomyslnost. Domy nechali rychle za sebou a brzy měli kolem sebe jenom les a otevřenou zemědělskou krajinu. Byl duben a zima už protentokrát pustila přírodu ze svého sevření. Jen na severních svazích mezi kmeny stromů stále ještě probleskovaly bílé sněhové skvrny. Nadskočila leknutím, když jedna z nich najednou ožila a namáhavě se pohnula vpřed. Obrovský sněhobílý pes. Protože co jiného než pes by se taky toulalo u okraje lesa, úplně u kolejí? Několik úderů srdce a vlak už si to burácel dál, zvíře jí zmizelo z očí. Ale v tom jediném prchavém okamžiku se jejich pohledy setkaly a Magdalenu to naplnilo smutkem tak hlubokým a mučivým, až jí připadalo, že už se nikdy nebude moct z ničeho radovat. Cítila, jak se chvěje po celém těle.

„Stalo se něco? Je vám dobře?“

Skautský vedoucí, muž ve středním věku, ji držel za paži a ustaraně se na ni díval.

Smutek zmizel a Magdalena se vrátila do reality.

„Děkuju, nic mi není, jenom se mi trochu zatočila hlava. Asi jsem poslední dobou moc pracovala a málo spala.“

Cítila, že rudne, jak kvůli své lži, tak kvůli tomu, že na sebe upoutala pozornost spolucestujících.

„Přistoupil někdo?“

Průvodčí vkročil do kupé, začal kleštěmi označovat jízdenky a pozornost všech se přesunula na něho. Magdalena si oddechla.

Než vlak zastavil ve stanici Stjärnhov, zorné pole jí vyplnila modrá hladina jezera Båven.

Teď už to není daleko do Flenu, kde vystupuje. Už jenom dvě zastávky, Sparreholm a Skebokvarn. Rychle se podívala na hodinky, půl dvanácté. Ve Flenu bude mít dost času na to, aby koupila květiny, než bude pokračovat motorovým vlakem do Mellösy.

Doufala, že v květinářství na ulici Kungsvägen sežene narcisy, dlouho vydrží a nevadí jim chladné noci. Rozzáří hroby rodičů, sourozenců i strýce a přivítají jaro. Z kabelky vytáhla pero a poznámkový blok. Chtěla si napsat seznam zboží, které nakoupí u hokynáře Gustavssona v Mellöse. Nepotřebovala toho moc, bratr se chystal jako obvykle přijet se zásobou jídla. Do té doby ale ještě pár dní zbývalo a ona je měla strávit o samotě v domě svého dětství, kterému se říkalo Malý Skogstorp. Klidné chvíle, během kterých jí jedinou společnost budou dělat vlastní vzpomínky. Těšila se na to. Bude to jako dopsat knihu. V posledních letech se toho v jejím i bratrově životě stalo nepochopitelně mnoho. Skutečně se potřebovala vrátit domů na Malý Skogstorp, aby opět navázala kontakt se svými kořeny a ve svém novém životě ve Stockholmu úplně neztratila pevnou půdu pod nohama.

Když vlak zastavil na nádraží ve Flenu, čekala už Magdalena u dveří a pevně svírala kufr. Menší zpoždění na trati způsobilo, že pokud chtěla stihnout vlak do Mellösy, musela si s nákupem květin pospíšit.

Kufr si nechala v úschovně v nádražní budově a chvátala do květinářství na ulici Kungsvägen. K její velké radosti narcisy měli a koupila jich velkou kytici. Stále se ještě musela podivovat nad tím, že si to může dovolit, že nemusí otáčet každou korunu, každé öre. V duchu se ptala sama sebe, jestli si na to někdy dokáže zvyknout. Chudobu dětství měla v srdci zabodnutou jako osten. Pokaždé, když si šla do obchodu koupit něco, co nesloužilo jenom k zahnání hladu či zabezpečení nejzákladnějších životních potřeb, začalo v ní nezadržitelně hlodat svědomí a zmocnil se jí pocit viny. Vnitřním zrakem spatřila znavené tváře a těla svých rodičů, poznamenané tvrdou prací. A slyšela matčina slova: Nikdy se nepovyšuj, Magdaleno, a nezapomínej, že mezi lidmi jsou a budou rozdíly.

Dobré dny se dostavily až příliš pozdě na to, aby z nich rodiče něco měli. Ale hluboko v nitru věděla, že oni i její sourozenci mají nahoře v nebi radost z toho, jak se jí a Nilsovi tady na zemi daří.

Ona i bratr sice pracovali těžce, velice těžce, ale už se nemuseli strachovat o živobytí.

Zabořila obličej do kytice, kterou nesla v náručí jako dítě, a nasála její vůni. Nehodlala se trápit špatným svědomím z toho, že chce touto květinovou nádherou zkrášlit hroby členů své rodiny. Vlak už stál u nástupiště, když se Magdalena přihnala. V běhu si vyzvedla kufr a na poslední chvíli naskočila do vagónu.

Celá zadýchaná se posadila a usmála se na pár naproti.

„Málem jsem to nestihla. Nějak jsem to špatně odhadla.“

Muž a žena přikývli v odpověď, ale pak už jen zarputile hleděli ven z okna motoráku, čímž jí dávali jasně najevo, že nemají zájem si povídat. Byla odjinud, cizačka. Z jejího södermanlandského dialektu nezbylo nic, mluvila teď jako lidé z onoho pochybného velkoměsta. Bodlo ji z toho u srdce. Občas jí připadalo, že nemá domov. Moct někam patřit, náležet do nějakého společenství, rodiny, k národu, to je jedna z nejmocnějších sil, které člověka pohánějí, tak o tom četla. Samozřejmě, o čem taky ona se svým hladem po vědění a touhou po vzdělání nečetla? Pochopila i to, že my lidé jsme schopni takřka jakéhokoli zla, dokážeme zapřít sami sebe, kdo jsme i co je pro nás důležité, výměnou za to, že tyto svazky neztratíme. Společenský vzestup, který ji potkal, způsobil, že se ve vlastním městě stala někým cizím a nové prostředí na ni pohlíželo jako na zbohatlici. A v mnoha ohledech se odcizila i sama sobě. Bylo to, jako by se potácela prázdným prostorem a neměla se čeho zachytit, neměla žádnou opravdovou identitu. Proto jí připadalo tak důležité vracet se v pravidelných intervalech domů na Malý Skogstorp. Tam, v domácím klidném prostředí, věděla, kdo je. Nebo ne? Nepředstavovala si jenom, že ve vzpomínkách cítí spojení mezi tím, co kdysi bylo, a tím, co je teď? Jak spolu šly dohromady vzdělaná Magdalena Liljedahlová a ta mladá služka, kterou kdysi bývala? Tolik záviděla bratrovi, který se bez zjevné námahy dokázal cítit všude jako doma a jako by nevnímal, že se k němu okolí chová povýšeně a vysílá jeho směrem významné pohledy.

Motorový vlak se s trhnutím zastavil a Magdalena se trochu rozespale rozhlédla. Byla tak zabraná do vlastních myšlenek, že si nevšimla, že už dojeli do Mellösy.

Kvapně si posbírala věci a pospíšila si z vlaku.

„Ale, snad to není Magdalena? Že by nás poctila návštěvou?“

Výpravčí Eriksson ji pozdravil a zároveň zamával vlaječkou na strojvedoucího.

„Je to tak, strýčku Erikssone, Nils a já oslavíme Velikonoce doma na Malém Skogstorpu.“

„Tak doufejme, že bude o svátcích pěkné počasí. Trochu sluníčka a tepla po tak dlouhé zimě neuškodí.“

Eriksson pozvedl ruku k čepici a zmizel v červeném nádražním domku. Magdalena se rozhlédla. Mellösa. Kdykoli sem přijela, praštilo ji do očí, jak je městečko malé, jak se jí poté, co se přestěhovala do Stockholmu, změnila perspektiva. A přesto tu vlastně všechno zůstalo stejné. Tady, u stanice, odkud kyvadlově odjížděly vlaky s rudou do železárny v Hälleforsnäsu, stál obchod s mlékem a mléčnými výrobky. Naproti se nacházela samoobsluha Konsum. Budovu navrhl vlastní architekt společnosti a byla první tohoto typu v zemi. Za Konsumem se nacházela telefonní ústředna, kde pracovala jedna Magdalenina bývalá spolužačka. A asi o sto metrů dál na ulici Stationsvägen byl Gustavssonův obchod se smíšeným zbožím, kam Magdalena teď mířila. V Mellöse měli i poštu, řezníka, uzenáře, ševce a v přestavěné kovárně trafiku, která otevřela teprve nedávno.

Když Magdalena vstupovala do obchodu Axela Gustavssona, přivítalo ji cinkání mosazného zvonečku nad dveřmi. Dalo se tu koupit všechno a ještě něco navíc. Obklopila ji důvěrně známá vůně kávy, koření, chleba, kůže, ryb, mýdla a sladkostí. Jako vždy se před pultem tísnil zástup lidí, kteří čekali, až na ně přijde řada. Selky, sedláci, děvečky, čeledínové, řemeslníci. Znala je všechny, alespoň jménem. Usmívala se a zdravila nalevo napravo. V očích jim četla zvědavost, ale taky jistou odtažitost. Zahanbeně si uvědomila, jak se jí ulevilo, že dnes mezi zákazníky nejsou žádní její kamarádi z dětství. Potřebovala být sama. Návštěvy u přátel a známých bude muset protentokrát odložit.

Obě prodavačky a sám obchodník Gustavsson pobíhali sem a tam mezi naplněnými policemi a obsluhovali zákazníky. Když si Gustavsson všiml Magdaleny, jeho dobrosrdečný obličej se rozzářil v širokém úsměvu.

„Kdo to poctil návštěvou můj prostinký obchod? Není to snad doktorka filozofie Magdalena Liljedahlová osobně? Nebo ses od posledka stihla stát profesorkou?“

Všichni se otočili a zírali na ni. Magdalena cítila, jak jí hoří tváře. Nejraději by se propadla do země.

Nepovyšuj se a nesnaž se být výjimečná. Matka jí ta slova vštípila velmi hluboko.

„Pojď, půjdeme ke mně do kanceláře, chci si poslechnout nejnovější zprávy o našem milém Nilsovi.“

Hokynář Gustavsson opustil své místo za pultem a ona šla poslušně za ním, doprovázená pohledy ostatních.

Kancelář Axela Gustavssona vypadala stále stejně. Každou volnou plochu pokrývaly papíry, účtenky, všemožné zboží a rozbité předměty, které marně čekaly, než je někdo opraví. Na psacím stole stála starožitná počítačka a vedle ní stejně starý psací stroj. A uprostřed té spouště čněla nádherná pokojová rostlina v květináči, kterou tam zřejmě postavila paní Gustavssonová na protest proti všeobecnému chaosu.

„Prosím, posaď se, Magdaleno.“ Gustavsson přemístil přepravku s pivem, která se z nějakého záhadného důvodu ocitla na jedné ze dvou židlí v místnosti. „Tak, poslouchám, jak si zahrává život s mým bývalým poslíčkem? Daří se mu ve velkoměstě?“

„Ano, moc. Jeho obchody s potravinami ve čtvrtích Östermalm a Södermalm si vedou skvěle. A on úplně srší nápady na různé nové projekty.“

„Aha, však jsem taky vždycky říkával, že z toho kluka něco bude.“ Gustavsson se spokojeně pousmál. „A nezapomněl, že svoji dráhu začal právě tady. Nejednou už mě zval do Stockholmu, abych navštívil jeho obchody! Tos věděla, Magdaleno?“

„Ano, říkal mi o tom. Doufám, že se, strýčku, brzy odhodláte a přijedete za námi.“

Magdalena pohlédla na hodinky; chtěla to stihnout na hřbitov a pak domů na Malý Skogstorp, než se začne stmívat. Zůstávala ale dál způsobně sedět a poslušně odpovídala na všechny otázky o Nilsově vzrušujícím životě ve velkém městě. Když se Gustavsson konečně zvedl, potlačila ulehčený povzdech.

„No, moje milá, nedá se nic dělat. Musím teď jít zase pracovat. Tvoje kolo stojí v kůlně, kde jsi ho nechala.“

„Můžu si tady odložit kufr, abych s ním nemusela jet na hřbitov? A taky si budu potřebovat trochu nakoupit.“

„Samosebou, dej si ho sem do kanceláře, a jestli máš seznam, tak ti zboží mezitím připravím. Vždyť jsme si ani nestihli popovídat o tobě a o tom, co děláš, ale to si necháme na příště, co říkáš?“

Gustavsson odspěchal a Magdalena se sama pro sebe usmála. Moc dobře věděla, že dobráckého pana Gustavssona její akademický svět ani za mák nezajímá.

Otevřela dveře za obchodem, které vedly do zahrady Gustavssonových, a vešla do kůlny. K jejímu ulehčení to vypadalo, že pneumatiky kola jsou stále nafouknuté.

Nad Mellösou svítilo slunce a Magdalena vyjela na ulici Stationsvägen. Zastavila se na přejezdu. Kolem zrovna hřímal vlak s nákladem rudy a ona se pokoušela spočítat vagóny. Úplně stejně jako v dětství, když jela do školy stojící hned vedle hřbitova. Vlak zmizel v dálce a zbylo po něm hluboké ticho. Magdalena nasedla. Ke krásnému středověkému kostelu, který se celý bílý tyčil na kopci nad mellöským jezerem, to nebylo daleko.

Líbilo se jí, jak ji vítr laská po obličeji, jak mizí všechen neklid a úzkost. Tato cesta byla součástí jejího dětství. Dětství, které na jednu stranu působilo velmi vzdáleně, jako by se odehrálo v úplně jiné době, zároveň ale bylo všudypřítomné. Zážitky z dětství pro ni byly zdrojem síly, ale taky ohromné zranitelnosti.

Šlapala do kopce. Po pravé straně za sebou nechala statek Storgården a zatočila nahoru ke kostelu, kde kolo odložila. Pohledem pohladila starý červený dům. Tady strávila první školní léta, na která měla jen světlé vzpomínky. Především na paní učitelku Gretu Magnussonovou, ta pro ni hodně znamenala. To ona vypozorovala a pochopila její touhu po vědění, půjčovala jí knihy a dávala úkoly navíc navzdory tomu, že o Magdalenině budoucnosti bylo předem rozhodnuto. Po ukončení obecné školy na ni čekalo zaměstnání děvečky a pak svatba s někým z okolí. Liljedahlovi neměli peníze na to, aby dceři dychtící po znalostech mohli umožnit vzdělání.

S květinami v náručí vystoupala Magdalena do horní části hřbitova u kostela. Opět si uvědomila, jak je to místo krásné. Nedaleko spodní části hřbitova, kde ležela i její rodina, se mezi posledními kusy ledu z minulé zimy modře třpytila hladina mellöského jezera.

Během teplých letních dní se ve vlažné vodě učili s bratrem plavat. Zhluboka se nadechla, vzduch voněl mokrou zemí. Na krátký okamžik zavřela oči. Zpěv ptáků zněl silněji a taky uslyšela, že někdo u jezera zpívá, tlumeně a tajemně.

Když pochopila, že se hlasy blíží, pospíšila si dolů do novější části hřbitova. Svou velkou kytici rozdělila na tři menší, jednu na hrob rodičů, jednu pro sourozence a jednu pro strýce. Toho, který jako mávnutím kouzelné hůlky změnil jí a bratrovi život.

Magdalena procházela mezi hroby a provázely ji vzpomínky.

Po smrti rodičů bydleli s Nilsem na Malém Skogstorpu sami a snažili se vyjít, jak jen to šlo. Sourozenci vylétli z rodného hnízda ještě před tím, než se Magdalena narodila. Nils dostal práci poslíčka v obchodě Axela Gustavssona a ona si našla místo děvečky v Ljusne, u lepších lidí tady v Mellöse, a později pomocnice v kuchyni v Harpsundu, na krásném panském sídle na břehu stejnojmenného jezera. Ono obrovité panství vlastnil nesmírně bohatý továrník Hjalmar Wicander. Dodnes jí srdce poskočilo vždy, když na to místo pomyslela. Pracovat tam bylo jako vstoupit do blyštivého pohádkového světa. Bydlela sice v pokojíku nad garáží a pracovala v kuchyni, ale zdálky mohla pozorovat, jak se hosté oblečení do drahých šatů shromažďují pod třpytivými křišťálovými lustry v nádherných salónech. Bažila po kráse a to, že mohla bydlet a pracovat na Harpsundu, pro ni bylo jako sen. Sen, který sice obnášel těžkou práci a dlouhé služby až do večera, ale zároveň jako by v něm sledovala napínavou divadelní hru.

A pak přišel strýcův dopis a její sen se roztříštil na tisíc kousků.

Strýci, který v mládí emigroval do Ameriky, oženil se s Američankou a provozoval obchod s potravinami na Manhattanu v New Yorku, zemřela žena a on sám onemocněl. S manželkou neměli děti a čas, který mu ještě zbýval, chtěl prožít ve své staré vlasti. Jelikož Magdalena a Nils byli jeho jediní příbuzní, chtěl vědět, jestli s nimi může bydlet na Malém Skogstorpu, a nabídl Magdaleně plat za to, že se o něho postará.

Magdalena položila kytici žlutých květin na strýcův hrob.

Odškrábala z náhrobku trochu mechu a přečetla nápis.

EMIL SVENSSON

NAROZEN 18. SRPNA 1870

ZEMŘEL 17. KVĚTNA 1932

Dorazil na Skogstorp jednoho letního dne. Vzduch se chvěl horkem a strýc přijížděl po vinoucí se štěrkové cestě ve svém vypulírovaném autě, americkém zázraku, ze kterého byl Nils bez sebe nadšením. A její odchod z Harpsundu, který jí tehdy připadal jako velké neštěstí, se ukázal být požehnáním.

Taky strýc si všiml její lačnosti po čtení. Doba, kterou strávil v Americe, ho naučila, že hranice vlastních možností si vytyčujeme pouze my sami.

Víc se bojíme světla v sobě než temnoty, říkával. Temnota znamená náš strach a nevyžaduje od nás nic než to vzdát, raději se se vším smířit než se odvážit napnout luk. Naproti tomu světlo znamená naši vnitřní sílu, lásku a odvahu věřit ve vlastní schopnosti.

Strýc vyprávěl, jaké to bylo, když poprvé vstoupil na americkou půdu, sám, jen s malým odřeným kufrem v ruce. Strach do něho zatnul drápy a strýc neměl daleko k tomu, aby si koupil lístek na první volnou loď zpátky domů. Posadil se na lavičku v přístavu, hleděl na moře a opakoval si sám pro sebe slova, která mu dala odvahu odcestovat do oné daleké země. Selže jen ten, kdo se nepokusí.

Emil Svensson dohlédl na to, aby se Magdalena připravila na maturitu a tu pak soukromě složila. Ji ani Nilse nenapadlo, že strýc si na druhé straně Atlantiku nastřádal menší jmění, až do okamžiku, kdy zemřel a odkázal jim celou svou pozůstalost. Neprozradil jim, že dnem jeho smrti zdědí spoustu peněz, což bylo zcela v souladu s jeho životní filozofií. Když se pokoušíš uskutečnit své sny, napni svůj luk k prasknutí a namiř ho ke hvězdám.

Kdyby s bratrem věděli, že získají nezanedbatelnou sumu peněz, snažili by se i tak uskutečnit své životní sny se stejným nasazením?

Na tuto otázku si Magdalena nedokázala odpovědět. Zachvěla se. Na téměř bezmračném nebi sice svítilo slunce, vzduch byl však studený. Opustila hřbitov a nasedla na kolo. Teď si jen zajede pro kufr a svůj nákup a pak už domů. Domů na Malý Skogstorp, do strmého kopce přes Forsbrobacken, kolem statků, chalup, polí, luk a zurčícího potoka.

Psal se rok 1939 a Magdaleně Liljedahlové bylo dvacet tři let. Ani ona, ani nikdo jiný dosud nepochopil, že dole v Evropě, v Německu, se zhmotnilo zlo a začalo svůj jed šířit do nic netušícího světa. A to zlo mělo jméno: Adolf Hitler.

Kapitola 3

Nad Malým Skogstorpem se začalo rozednívat. Ptáci venku vítali jaro zpěvem a ve světnici, kde měla Magdalena postel, vládl klid. U nohou jí leželo smotané šedé předoucí klubíčko a z kamen se ozývalo uklidňující praskání, jak plameny olizovaly polínka. A když se zaposlouchala pozorně, zaslechla hlasy rodičů, strýce a sourozenců, jako pozdrav z minulosti. Domek, kde tolik lidí v radosti i smutku prožilo svůj život, měl duši, vlastní existenci. Vůbec ji to neděsilo, naopak. Ona sama byla článkem v dlouhém rodinném řetězci a uvědomovala si, že v mlhavé budoucnosti možná budou ve světnici sedět i její vlastní děti a vnuci a naslouchat příběhům o tom, co bylo. Ta myšlenka jí dodávala útěchu.

Šedá kočka se rozkošnicky protáhla a uvelebila se jí na klíně.

„No jo, Micko, ty se chceš mazlit.“

Magdalena ji pohladila po hedvábném kožíšku. Pokaždé když přijela domů na Malý Skogstorp, seděla kočka na schodech a čekala na ni, i když mezi návštěvami někdy uplynuly celé měsíce. Nějakým prazvláštním způsobem poznala, že se Magdalena blíží. Staral se o ni sedlák ze Velkého Skogstorpu, jejich nejbližší soused.

„Vždycky Micce povím, že tě čekáme, a zdá se, že mi rozumí. A to není všechno, taky ví, který den přesně přijedeš, i když jí to neříkám. Je to skutečně pozoruhodné.“

Tohle teta Ingeborg vypravovala pokaždé, když si Magdalena s Mickou, která ji věrně následovala, přišla na Velký Skogstorp pro mléko a vejce. A kdykoli Magdalena nasedla na kolo a vyrazila na nádraží na vlak do Stockholmu, vrátila se Micka domů. S ocasem pyšně vztyčeným si vykračovala stezkou a údolíčkem, které oddělovalo oba statky.

„Jsi chytrá kočka, Micko, a jsem moc ráda, že mi tu chceš dělat společnost. Ale dnes přijede Nils a s klidem bude konec.“

Magdalena se natáhla po knize na stole, byla to „Církevní svatba“ od Moy Martinsonové. Pohladila knihu a otevřela ji na předsádce s věnováním:

Magdaleně Liljedahlové

s díky za inspirativní a poučnou přednášku

věnuje Moa Martinsonová

Ony krátké řádky už přečetla nesčetněkrát a pokaždé se jí zmocnil stejný pocit neskutečnosti. Slavná spisovatelka, břitká debatérka a majitelka hlasu známého z rádia, Moa Martinsonová, navštívila její přednášku a ocenila ji. To bylo něco velkého, ohromného. I když upřímně řečeno, na tom, že v naplněné univerzitní aule tehdy seděla mezi posluchači i tato oceňovaná spisovatelka, nebylo nic tak divného, protože právě ona byla hlavní přednášející. Magdalena mluvila hned na úvod, ale když po vystoupeních přišla Martinsonovou požádat o autogram do knihy, ta byla neskonale laskavá. Ujistila Magdalenu o tom, že její práci považuje za velmi důležitou. Dějiny Švédska netvoří pouze války, králové a mužské výdobytky, i když při čtení historických knih by se mohlo zdát, že je tato země obydlena jen muži.

„Opravdu se velice těším na to, až dizertaci o roli žen v našich dějinách dokončíte a budu si ji moct přečíst, slečno Liljedahlová.“

Tak to oceňovaná Moa Martinsonová řekla a Magdalena oněměla rozpaky a studem zároveň. Rozpaky proto, že nebyla vůbec zvyklá přijímat chválu a komplimenty, jednoduše nevěděla, jak se zachovat. A studem proto, že si téma dizertace „Role ženy v naší historii“ nevybrala srdcem, spíš ze zbabělosti. Svým psaním chtěla vlastně poukázat na nespravedlnost ve společnosti. Protože nespravedlnosti v ní bylo až příliš. Chtěla se postavit na barikády, na stranu slabších. Tajně snila o práci novinářky v jednom z velkých deníků. To ale bylo mužské kolbiště a aby se tam probila, potřebovala jak ostré lokty, tak neochabující sebedůvěru, což byly vlastnosti, kterých se jí nedostávalo. O kolik jistější bylo sedět ve svém kabinetu na univerzitě a pracovat na dizertační práci! Největší výzvu pro ni v současnosti představovaly situace, kdy musela učit studenty.

Magdalena nalistovala v knize stránku s fotografií Moy Martinsonové a dlouho na ni hleděla. Jakou odvahu, jakou neuvěřitelnou sílu v sobě musí tato žena nosit! To, jak vysoko po společenském žebříčku vystoupala Magdalena, byl pouze matný stín cesty, kterou urazila paní Martinsonová. Magdalena dokázala jenom stěží pochopit, jak je něco takového vůbec možné.

Jen to pomyšlení, že se Moa Martinsonová navzdory všem překážkám stala slavnou spisovatelkou! Nemanželská dcera služky, její otčím i manžel byli alkoholici, s jejími dvěma syny se probořil led a utonuli a pak její muž spáchal sebevraždu.

Magdalena položila knihu zpátky na stůl. Jaké štěstí by bylo umět psát jako ona! Koho by napadlo, že se někdo dokáže postavit svému žalostnému dospívání a zděděnému údělu ženy tím, že svým perem propůjčí hlas generacím trpících a zneužívaných dělnic! Neochvějný hlas, který se nekrčí před vrchností a je trnem v oku těm, kdo rozhodují. Martinsonové se dařilo měnit společnost. A to by chtěla i Magdalena. Jen kdyby na to měla odvahu!

Micka seskočila z postele a zamňoukala. Vybízela Magdalenu, aby ji pustila ven. Ta neochotně vylezla z teplé postele. Vzpomínky na mrazivá rána v dětství, když oheň v krbu a v kamnech dohořel, ji přiměly položit ruku na elektrický radiátor ve světnici. Jak jen oslavili ten den, kdy sem zavedli elektřinu a z nekonečného vláčení dřeva zbyla pouhá vzpomínka! Nyní zatopila v krbu jenom proto, aby to domu dodalo útulnost, a taky ji velice uklidňovalo, když se mohla dívat do tančících plamenů.

Vypustila Micku a vešla do kuchyně. Naplnila konvici na kávu vodou a postavila ji na sporák. Odměřila namletá kávová zrna. Když do kuchyně zavedli studenou vodu ze studny na dvoře, ušetřili velké množství práce. Zaradovala se pokaždé, když ji uviděla vytékat z kohoutku. Namazala si chleba, nalila kouřící horkou kávu a posadila se k oprýskanému rozkládacímu stolu. Byl Zelený čtvrtek. Věděla, že Nils dorazí brzy. Ale než odjede ze Stockholmu, promluví si s vedoucím jednoho ze svých obchodů, úlisným Kurtem Gunnarsonem. To jí svatosvatě slíbil. Magdalena cítila, jak v ní při pouhé myšlence na Gunnarsonův falešný, podlézavý úsměv a ochablý stisk ruky kypí vztek. Ráda by si osobně poslechla jeho vykrucování, jak se zapřísahá, že je nevinný a že všechna obvinění jsou křivá, ale bude si muset pěkně trpělivě počkat, dokud bratr nepřijede. Vypila poslední doušek kávy a odešla se do světnice obléknout. Chtěla se projít po okolí a natrhat první jarní podléšky.

„Tak tedy na shledanou, pane řediteli, a veselé Velikonoce!“

Vedoucí obchodu se uctivě poklonil a podržel Nilsovi dveře, jelikož ten nesl dvě až po okraj naložené tašky s jídlem.

„Nápodobně, Englunde, a veselé Velikonoce i vám všem.“

Nils přátelsky pokynul prodavačkám a prvním ranním zákazníkům, což v obchodě na náměstí Karlaplan byly hlavně kuchařky, posluhovačky a děvečky. Östermalmské paničky jeho prodejnu navštěvovaly jen velmi zřídka. Něco jiného to bylo na náměstí Mariatorget na Södermalmu, tam nakupovaly převážně ženy v domácnosti, i když i v této čtvrti se našly rodiny, které si mohly dovolit služebnictvo.

Nils se několikrát zhluboka nadechl čerstvého ranního vzduchu, pak nasoukal tašky s jídlem do zavazadlového prostoru svého novotou zářícího mercedesu a nastoupil. Stále ještě usedal za volant s nábožným pocitem. Vůně kůže, vrnění motoru, pocitu svobody, když sešlápl plyn a auto se měkce rozjelo kupředu, mu vždy zlepšily náladu. Dokonce i dnes ráno, kdy zuřil a užíralo ho vědomí, že selhal coby šéf, se s radostí rozjel dolů ulicí Narvavägen a dál po Strandvägen. Ale na mysli mu hned vytanul Magdalenin krásný obličej a uslyšel její rozhořčený hlas.

Dal přednost chodci, který mu proběhl před autem, aby stihl tramvaj.

Moje Sněhurka, tak začal sestře říkat poté, co viděl známý film od Walta Disneye. Jen ty barvy: „Rty rudé jako růže, vlasy černé jako eben a pokožka bílá jako sníh,“ a sám k tomu dodal: „A oči tmavomodré jako safíry.“ Poetickým popisům se normálně neoddával, ani zdaleka. Ale sestra byla celá jeho rodina, člověk, který mu v životě stál nejblíž, a znamenala pro něho všechno. To proto její oprávněné výčitky bral tak vážně.

Nils zatočil dolů k nábřeží Skeppsbron, projel kolem přístaviště, stáhl okénko a nasál vzduch ze zálivu Saltsjön. A zatímco vyjížděl nahoru k Slussenu, znovu onen vzrušený rozhovor s Magdalenou prožíval. Tušíš ty, zaneprázdněný ředitel Liljedahl, vůbec něco o lidech, kteří ti pracují v obchodech? Co víš o jejich životní situaci, s čím a proti čemu bojují? O tom nemáš ani ponětí, to je mi jasné! Víš vůbec, jak se jmenují? Nepřerušuj mě, ještě jsem zdaleka neskončila!

Jeho jindy tak klidná a plachá sestra stála v pracovně v jeho bytě na ulici Narvavägen a byla v obličeji celá rudá vztekem.

Převedl jsi všechny personální záležitosti na vedoucí obchodu, protože coby ředitel jsi plně zaměstnaný počítáním peněz a vymýšlením nových úžasných obchodních nápadů. Takže předpokládám, že sis nevšiml, že v obchodě na Södermalmu se střídají zaměstnanci o poznání víc než v obchodě na Karlaplanu. Ale když jsi teď ze mě udělal spoluvlastníka obchodní společnosti Liljedahlových, tak mám i já odpovědnost za lidi, kteří pro nás pracují, je to tak?

Nils zabrzdil a nechal přes ulici přejít mladou maminku s kočárkem. Sledoval pohledem, jak pokračuje dolů k přístavišti, kde kotvil trajekt na poloostrov Djurgården.

Dočetl se v novinách, že medvědi ve Skansenu se již probudili ze zimního spánku a návštěvníci si je mohou přijít prohlédnout. Možná právě tam měla ta mladá maminka namířeno? Jel dál a povzdychl si pokaždé, když pomyslel na to, co mu sestra ve hněvu řekla a kvůli čemu se tak styděl.

Viveca Nykvistová, kterou před nějakou dobou zaměstnal jako prodavačku a která nedávno dostala výpověď, Magdalenu kontaktovala a požádala o schůzku takříkajíc mezi ženami, protože pochybovala, že by jí jinak někdo věřil. Pověděla jí o jedné smutné a dost nechutné záležitosti. Vedoucí prodejny Kurt Gunnarson dával při vybírání nových prodavaček přednost těm mladým s odpovídajícím zevnějškem. Pracovní příležitosti pro ženy nerostly na stromech a konkurence uchazeček o práci byla nesmírná. Aby nepřišly o zaměstnání v obchodě na Södermalmu, musely Gunnarsonovi prodavačky, které se mu zalíbily, vycházet vstříc taky co se týká osobních služeb přesahujících rámec běžných pracovních povinností. Když s tím zaměstnankyně nesouhlasila, mohla se začít porozhlížet po jiné práci. Proto se tam taky personál tak často střídal.

Slečna Nykvistová vyprávěla Magdaleně, že i jí samotné se dostalo oné pochybné cti a panu Gunnarsonovi se zalíbila. Když odmítla dostát jeho požadavkům, byla propuštěna. Jako důvod výpovědi vedoucí uvedl, že byla nepříjemná na zákazníky.

Toto však nebyl jediný důvod, proč se schůzky dožadovala. Některé její kolegyně totiž dopadly hůř než ona. Třeba Hjördis Svenssonová z Dalarny, které po smrti rodičů nikdo nezbyl. Byla ve Stockholmu nová a zoufale potřebovala práci.

Když Hjördis dostala vytoužené místo prodavačky v krásném obchodě pana ředitele Nilse Liljedahla, byla bez sebe blahem. Ale pro lotra Gunnarsona představovala snadnou kořist. Jejich vztah měl nežádoucí následky, Hjördis Svenssonová otěhotněla. Když novinu oznámila Gunnarsonovi, rozčílil se a otcovství popřel. Hjördis dostala okamžitou výpověď.

Při Vivečině vyprávění se Magdalena tak rozhněvala, až jí tekly slzy. A jelikož Kurta Gunnarsona zaměstnával Nils, bylo právě jeho povinností vyprat všechno špinavé prádlo. Tak mu to sestra řekla a ostře na něho upřela své modré oči.

Nils vyjel na ulici Hornsgatan a u náměstí Mariatorget zatočil doleva. V ne zrovna povedeném pokusu o obranu prohlásil, že skočit do postele s Gunnarsonem bylo ve skutečnosti vlastní rozhodnutí slečny Svenssonové, že měla myslet na následky a proti nechtěnému těhotenství se chránit.

Magdalena dostala záchvat zuřivosti, jakých ještě svět moc neviděl, a její slova se mu zaryla hluboko do podvědomí.

Měla myslet na to, že se má chránit? Slyšela jsem dobře? Něco takového tvrdí můj vlastní bratr? A co Gunnarson, ten se chránit nemusel? A neměl za tu chudáka holku, ke které se vetřel pod pohrůžkou vyhazovu, žádnou odpovědnost? A není ten gauner navíc ženatý a nemá snad děti? A ještě jedna věc. To jsi skutečně tak strašlivě zabedněný, že nevíš, že až do letošního roku bylo v téhle zemi zakázané používat antikoncepci? A nejeden člověk za to skončil ve vězení! Ale jak to tak bývá, zákon podle všeho platil jenom pro nižší třídu. V zámožných rodinách jsou zástupy dětí podstatně menší než u chudáků a sotva je to proto, že vyšší třída nemá milostný život. A ty, bratříčku, ty teda rozhodně nežiješ v celibátu a vážně by mě zajímalo, kde jsi dřív ilegálně sháněl kondomy.

Nils zaparkoval. Když vstupoval do svého velkého obchodu, kde se dalo sehnat prakticky všechno, Magdalenina slova mu stále zněla v uších. Pokyvoval zaměstnancům a zákazníkům a jistě kráčel ke kanceláři vedoucího. Zdálo se mu, že cítí v zádech palčivé pohledy prodavaček plné obvinění.

„Dobré ráno, Gunnarsone.“

Nils vkročil do místnosti a vedoucí obchodu vyletěl ze svého místa za psacím stolem.

„Á, dobré ráno, pane řediteli.“ Uklonil se tak hluboce, že se čelem skoro praštil o desku stolu.

„Nevěděl jsem, že se tu dnes ukážete. Čím vám mohu posloužit?“

Nils si muže před sebou pozorně prohlížel, bylo to, jako by ho viděl poprvé. A to, co spatřil, se mu nelíbilo. Ale Gunnarson dostal od bývalých zaměstnavatelů skvělá doporučení a on před časem potřeboval schopného vedoucího dost narychlo. Když teď věděl, co je zač, bylo jednoduché si říkat, že neměl tolik pospíchat a měl si reference prověřit.

Nils si svlékl svrchník a na Gunnarsona, který mu spěchal na pomoc, odmítavě mávl.

„Rád bych si s vámi trochu popovídal, Gunnarsone.“ Nils se posadil a upřel na vedoucího pohled. „Jak se daří vaší rodině, manželce a dětem? Máte čtyři, jestli se nepletu?“

„Děkuji za optání, pane řediteli. Rodině se daří výtečně, děti rostou jako z vody a...“

Nils ho přerušil. „Než budeme pokračovat, nemáte náhodou, pane Gunnarsone, po ruce klíče od obchodu?“

Přátelsky se na muže usmál.

„Přirozeně, pane řediteli. Mám je zde.“

Vedoucí vytáhl ze šuplíku těžký svazek.

„Můžete mi je prosím dát?“

„Samozřejmě, pane řediteli, děje se něco?“

Nils natáhl ruku, vzal klíče a zastrčil si je do kapsy saka.

„No, vlastně ano. Trochu jsem přemýšlel, co asi způsobuje časté střídání zaměstnanců na této prodejně. V mém druhém obchodě takový problém totiž vůbec nemají. A to mě přinejmenším znepokojuje. Personálu se tady nelíbí, pane Gunnarsone? Jestli je to tak, musíme s tím něco udělat. Nebo se snad při náborech dopouštíte takové spousty chyb?“

Nils si všiml Gunnarsonova vyhýbavého pohledu, nervózně se chvějících rukou a toho, že se mu po bledých tvářích začíná rozlévat červeň. Vedoucí si odkašlal a přesunul několik papírů z jedné strany stolu na druhou.

„Ujišťuju vás, pane řediteli, že při výběru personálu jsem nesmírně důkladný a všichni se mohou prokázat těmi nejlepšími doporučeními. Ale kladu na své zaměstnance velmi vysoké nároky a některé prodavačky jim bohužel nedokážou dostát. Snažím se, aby toto byl vzorový obchod, na který bude moct být pan ředitel hrdý. Část jich tedy bohužel odpadne.“

„Aha, to zní rozumně. Zaprvé se však nejedná o vaše zaměstnance, ale o zaměstnance moje a mé sestry. A zadruhé se ke mně doneslo, že většina výpovědí se nezakládá ani tak na nedostatečných schopnostech našeho personálu, ale na zcela odlišných kritériích.“

Nils se dramaticky odmlčel a konstatoval, že Gunnarsonovi se na čele začíná perlit pot.

„Možná to můžeme adekvátněji popsat jako nedostatečnou ochotu či přímo odmítnutí poskytnout určité intimnější služby. Takové, které rozhodně nepatří mezi běžné pracovní úkoly prodavačky.“

Nils si z pečlivě vyžehlených kalhot s puky smetl smítko prachu. Gunnarson byl teď v obličeji rudý jak rak.

„J-já skutečně ne-nerozumím, co tím myslíte, pane řediteli,“ zakoktal. „Jsem v šoku. Jsem spořádaný a šťastně ženatý otec rodiny. Jestli se na mě některá z těch děvek snaží naházet špínu, tak je to pokus pomstít se mi za to, že jsem myslel na dobro pana ředitele a propustil jsem je! Ujišťuju vás na svou čest a svědomí, že to, co tvrdí, jsou prachsprosté lži!“ Vedoucí rozrušeně rozhazoval rukama. Nils cítil, jak v něm kypí vztek.

„Nehodlám tady sedět a poslouchat vaše ubohé výmluvy. Moje sestra vyzpovídala všechny prodavačky, ty, které tu pracují, i ty, které musely skončit, a říkají to samé. Svého postavení vedoucího zneužíváte tím nejhorším možným způsobem a pod pohrůžkou výpovědi od našich zaměstnankyň požadujete sexuální služby. Jedna z těch ubožaček dokonce otěhotněla! Když jste se dozvěděl, že čeká dítě, okamžitě jste ji propustil a odmítl jste taky uznat, že je to dítě vaše. Svým chováním vrháte špatné světlo na naši společnost a tímto vás propouštím.“

Nils vylovil z náprsní kapsy obálku a hodil ji před Gunnarsona, který byl teď bílý jako křída.

„Tady máte jeden měsíční plat a osvědčení, ve kterém stojí pouze to, v jakém období jste pro mě pracoval. Doporučuju vám, abyste okamžitě opustil toto místo a nikdy už nevkročil do žádného z mých obchodů.“

Nils se vztyčil v celé své impozantní výšce, a zatímco si bývalý vedoucí kvapně sbíral své osobní věci a nakonec se jako pes prchající před výpraskem prosmýkl dveřmi, stál u okna a pozoroval stračí pár, jak si staví hnízdo na bříze na dvoře.

„Můžu dál?“

Slabá vůně jasmínu.

Nils se otočil. Ve dveřích stála velmi přitažlivá mladá žena. Vlasy měla upravené do moderního účesu, jednoduché šaty těsně obepínající tělo odhalovaly vnadné křivky, úzký pas a dlouhé štíhlé nohy. Její líčení až vyzývavě zvýrazňovalo plné červené rty a velké zelenomodré oči. Žena Nilse proti jeho vůli přitahovala, ale i provokovala. Ta, která před ním stála, nebyla žádná stydlivá holčička. Na rozdíl od jiných zaměstnankyň z ní v jeho přítomnosti nevyzařovala nejistota a stud. Z ní ne.

„Viveca Nykvistová.“

Žena k němu natáhla ruku, na které se červeně zaleskly pečlivě pěstěné nehty.

„Nils Liljedahl. Prosím, posaďte se, slečno Nykvistová.“

Nils pokynul k volné židli a sám usedl za stůl na místo vedoucího.

„Dostalo se mi toho pochybného potěšení narazit v obchodě na pana Gunnarsona. Nevypadal právě šťastně a velice spěchal.“

Viveca Nykvistová se spokojeně usmála.

„Ano, pan Gunnarson neměl zrovna důvod k veselí, dá se říct.“

Nils se rozpačitě zavrtěl.

„Dříve či později se všichni musíme zodpovídat za své činy. V případě Gunnarsona bych si přál, aby se tak stalo už dávno, to by se pak slečna Svenssonová nemusela ocitnout v nesnázích.“

Viveca Nykvistová se mu podívala přímo do očí.

Její slova a výraz v jejích očích Nilse naplnily pocitem viny, a nejen to. Žena, která před ním seděla s nohama elegantně přehozenýma přes sebe, v něm vyvolávala nejistotu. A na ten pocit nebyl zvyklý a dráždil ho.

„Chápete doufám, slečno Nykvistová, že jsem vás sem dnes nepozval proto, abychom mluvili o minulosti, s tou já bohužel nic nenadělám, ale o budoucnosti. Vy i slečna Svenssonová se samozřejmě můžete vrátit na svoje místo, pakliže si to budete přát. A pokud jde o slečnu Svenssonovou, tak ji tady rádi přivítáme i poté, co porodí.“

„To je od vás milé, pane řediteli Liljedahle. Prosím, vyřiďte můj velký dík své sestře. Předpokládám, že Hjördis a já můžeme za tuto nabídku vděčit právě slečně Liljedahlové.“

Nilsovi neunikla ironie v jejím hlase. Nazlobilo ho to. Trocha vděčnosti by mu připadala na místě.

„Chcete své místo zpátky, nebo ne, slečno Nykvistová? Na to jste mi neodpověděla. Dnes jsem dal výpověď vedoucímu svého obchodu na základě závažných informací, které jste poskytla mé sestře, a to mě uvrhlo do obtížné situace.“

Nils na sobě své vnitřní rozpoložení nechával znát jenom velmi zřídka, ale žena, která seděla naproti němu, ho vyváděla z konceptu. Nelíbilo se mu to.

„Přijít o takovou posilu, jakou byl pan Gunnarson, musí být velká ztráta, pane řediteli.“ Viveca Nykvistová nedokázala skrýt úsměv. „Slečna Svenssonová a já se velmi rády vrátíme na své pozice, to jsem i považovala za jaksi samozřejmé. Kdy chcete, abychom začaly?“

Nils věděl velmi dobře, že Viveca Nykvistová se plným právem může cítit poškozená a zneužitá a že on sám nese na tom, čemu byla s několika dalšími vystavena, určitou vinu. Ale ta zatracená ženská ho iritovala natolik, že jí ten povýšenecký úšklebek musel dostat z tváře. Bylo to něho nedůstojné a nízké, toho si byl vědom, ale když už se mu ta slova jednou začala řinout z úst jako zlostné zmije, nemohl je zastavit:

„Slečna Svenssonová ať se vrátí v úterý po Velikonocích, ale vy, slečno Nykvistová, můžete začít okamžitě. A jelikož jsem nyní bez vedoucího, vezmete tuto odpovědnost na sebe vy, dokud nenajdu za Gunnarsona náhradu. Vycházím z toho, že osoba s vaší vervou a nasazením by to mohla zvládnout.“ Nils se křivě usmál a zanořil ruku do náprsní kapsy. „Prosím, tady máte klíče od obchodu.“ Demonstrativně hodil těžký svazek na psací stůl. „Zajdu se sem v úterý přesvědčit, že je všechno, jak má být. Na shledanou, slečno Nykvistová, a přeji velmi veselé Velikonoce.“ Odkráčel z místnosti a zabouchl za sebou dveře. Pak ho jakýsi zvuk donutil zastavit se. Představoval si to jen, nebo se z kanceláře ozýval zurčivý ženský smích?

Kapitola 4

Les pro něho byl kostelem, místem, kde v duši cítil klid a kde mu připadalo, že jeho život dává smysl.

Tam, mezi vysokými vratkými borovicemi a hustými tmavozelenými smrky, se cítil doma. Divoká zvířata před ním již neprchala, když procházel kolem.

Jejich zelenými sály putoval už po mnoho, mnoho let a jako by se stal jedním z nich. Jeho pach je neděsil, plaché srny se dál pásly, lišky a jezevci nezalézali do nor a hrdí losi se jeho přítomností při pití z temného lesního jezírka nenechávali rušit.

Každý den chodíval stejnou cestou, i když vzhledem ke svému věku už opustil zaměstnání správce lesa na panství Södertuna a nemusel dávat pozor ani na něj, ani na divoká zvířata. Ale les ho volal a nový správce mu neměl za zlé, že pokračuje ve svých toulkách.

Věrný svému zvyku se probudil za svítání a vyšel na schody popřát lesu dobré ráno. Jak stál na schodech svého domu na jeho okraji, jako by mocné borovice, tenoučké břízy a prastaré duby sklonily koruny, aby mu pozdrav opětovaly. Vždy to v něm vzbudilo stejný klid, stejný pocit toho, že život sám je věčný a nezničitelný, i když život lidský v onom ohromném celku netrvá déle než mrknutí oka.

Po smrti manželky žil v domě sám. Obě dcery se už dávno odstěhovaly a měly dost práce s vlastními rodinami. Tak to zkrátka v životě chodí.

Strnul. Znal svůj les tak dobře, že si dokázal všimnout sebemenšího narušení. Zbystřil smysly. Nemýlil se. Záchvěv strachu, cizí pach. V lese se v noci něco stalo, něco, co narušilo rovnováhu. Les ho volal a on cítil, že si musí pospíšit.

Rychle se oblékl, vzal pušku a ostrý lovecký nůž a vydal se na cestu.

Toho rána se les zdál být prázdný, nikde ani živá duše, ale muž tušil, že ho pozorují tisíce očí. Divoká zvířata se stáhla do úkrytu. Věděl, že je vystrašil někdo jiný než on.

Putoval daleko, až k hranici rozsáhlých sadů södertunského zámku, aniž by se mu podařilo objevit, co klid v lese narušilo.

Zastavil se a pozoroval onen velký zámek, krásný park, který ho obklopoval, a jezero Frösjön třpytící se v pozadí. Poslední dobou v něm ten pohled pokaždé vyvolal sklíčenost. Co se stane s celým tím ohromným panstvím a všemi, kdo si tam vydělávají na chleba, až se jednoho dne Gustaf Rytterholm bude muset vzdát odpovědnosti?

Až přijde chvíle, kdy po otci nastoupí jeho syn Carl-Magnus. Nad budoucností Södertuny se stahovala mračna.

Co se stalo s tím chlapcem, který s ním tak často chodíval do lesa, který se zájmem a radostí pomáhal při senoseči a tolik se staral o všechna zvířata na panství? Z chlapce se stal muž s hodností poručíka a podle toho, co se na zámku šuškalo, představovala teď největší problémy v jeho životě rozhodnutí, zda si dlouhou chvíli krátit v hospodě či jiném zařízení.

Carl-Magnus Rytterholm se na Södertuně ukazoval jen velmi zřídka. Bydlel v hlavním městě na Östermalmu v bytě patřícím rodině a žil vlastní život.

Les volal a bývalý správce pokračoval v cestě.

Když se blížil ke kouzelnému lesnímu jezírku, kolem kterého v létě bujel suchopýr, vzduch se mu zdál naplněný potlačovaným strachem. Jeho příčinu ale dosud nenašel. Znepokojovalo ho to čím dál víc. Co to je, že to není vidět, jen cítit?

Když došel k velké, mechem porostlé mohyle z navršených kamenů, byl už unavený, ne z námahy, ale z úzkosti. Těžce na kameny dosedl a cítil, jak mu tělem prostupuje chlad. Rozhlédl se.

Nejdřív si myslel, že pod hustým smrkem leží jenom sněhová závěj, se kterou si jaro ještě nestihlo poradit. Když ale zaostřil pohled, rozeznal něco úplně jiného. Odpočívalo tam zvíře, zcela klidně; vypadalo jako obrovský sněhobílý pes. Vstal, vytáhl lovecký nůž a pomalu a obezřetně se vydal směrem k nehybnému zvířeti. Celou svojí bytostí věděl, že právě našel zdroj děsu, který spočívá nad lesem.

Zvíře leželo úplně klidně a na okamžik si myslel, že je mrtvé. Když však přišel až k němu, uviděl, že se mu hrudní koš zvedá v nepravidelných intervalech. Přiklekl ke krásné šelmě a rukou jí přejel po sněhobílé srsti. Tělo měla teplé. Byla to fena, březí, poznal to na jejích nateklých strucích a napnutém břichu. Neobjevil žádné viditelné vnější rány, ale musela být zraněná, jinak by neležela tak nepřirozeně klidně. Zastrčil nůž zpátky a lehce fenu pohladil po krásné hlavě. V ten moment otevřela oči, podívala se na něho a v temných duhovkách se jí zaleskl tak hluboký smutek, až ho bodlo u srdce.

Bývalý lesní správce Wilhelm Dahl nemocné zvíře s nesmírnou opatrností zvedl do náruče. Rozhodl se, že fenu vezme k sobě domů. Měl v úmyslu udělat vše, co bude v jeho moci, aby jí zachránil život. Lesem zašuměl ulehčený povzdech, ptáci přestali křičet na poplach, znovu zavládl mír.

A jemu najednou došlo, proč v jeho lese panoval takový strach. Zvíře, které nesl v náručí, nebyl pes. Byl to vlk. A nejkrásnější a nejsmutnější bytost, s jakou se kdy setkal.

Kapitola 5

Nils ujížděl po silnici Stavsvägen, minul usedlosti Broforsverken, Brostugan, Lövstalund a Herrgölet a vzpomínal na všechna tmavá a mrazivá zimní rána, kdy se s Magdalenou plahočili sněhem do školy u mellöského kostela. Zdolat cestu bývalo pro dvě malé děti namáhavé a trvalo jim to dlouho. Teď tudy svištěl ve svém nablýskaném mercedesu. Jako by ta jízda symbolizovala, jak se jejich život změnil.

Štěrková cesta se s prudkými zatáčkami vinula po kopcích nahoru a dolů jako plazící se had. Znal ji ale natolik dobře, že by po ní mohl jet se zavázanýma očima. Hodil pohledem po vyvýšenině nalevo, ze které na krajinu shlížely rozvaliny prastarého hradiště. Pak zatočil na úzkou, hrbolatou cestu vedoucí až k domovu jeho dětství. Přibrzdil a poslední úsek jel už jen krokem, jelikož cesta nebyla pro drahý mercedes dělaná. Zajel na dvůr, který ze tří stran obklopovaly budovy: chlév, hospodářské stavení se dřevníkem, tesařská dílna, kurník, latrína, spižírna s podzemním sklepem a malé obytné stavení. Připadalo mu, že od minula se dům scvrkl, což pravděpodobně souviselo s tím, že on sám se nedávno přestěhoval z dvoupokojového bytu na ulici Birgera Jarla, který sdílel s Magdalenou, do velkého apartmá o čtyřech pokojích a s komůrkou pro služku na Narvavägen. Dům, ve kterém strávil dětství, sestával pouze z kuchyně a světnice. Během letních měsíců mohli obývat i dva pokojíčky na půdě, ty ale nebyly odizolované a během zbytku roku v nich vládla mrazivá zima. Vzpomínal si, že matka tam nahoře věšela prádlo.

Vypnul motor a zamával na Magdalenu, která seděla na schodech a vedle ní se choulila šedá kočka. Pohled na ni ho jako vždy zahřál u srdce a probudil v něm vrozené ochranitelské pudy. Jeho milovaná sestřička byla krásná a dobrosrdečná a on ji vždycky chtěl bránit před vším zlým. Ale v poslední době pochopil, že Magdalena zřejmě není tak křehká, jak si představoval. V den, kdy přednášela před zaplněnou univerzitní aulou, byl skoro bez sebe neklidem. Zabral si místo dole u pódia, tak blízko řečnickému pultíku, jak jen to šlo, a byl připraven se k ní okamžitě rozběhnout, kdyby se stalo něco nepředpokládaného. A něco se i stalo, ale nic z toho, čeho se obával ve svých nejčernějších snech: že Magdalena ztratí nit nebo že nervozitou úplně oněmí. Namísto toho se on i publikum setkali s mladou sebejistou ženou, která své téma dokonale ovládá.

Diváci ji ocenili dlouhým potleskem. On tam jen seděl a ptal se sám sebe, kam se poděla jeho stydlivá a nejistá sestřička.

Pochop, Nilsi, řekla mu Magdalena, když se později bavili o její přednášce, akademická kariéra je pro mě plášť neviditelnosti. Když ho mám na sobě, nikdo, ani já sama, nevidí tu ustrašenou a nejistou osobu, kterou ve skutečnosti jsem.

„Ahoj Sněhurko, jak se ti daří?“

Nils Magdalenu objal.

„Dobře. Jaká byla cesta?“

„Ale jo, auto přede jako kočka a řídit ho je učiněná slast. Pomohla bys mi dovnitř s jídlem?“

„Jasně, ale nejdřív chci slyšet, jak proběhl rozhovor s Gunnarsonem. Jsem hrozně zvědavá! Sedneme si sem na schody, slunce ještě hřeje.“

Sourozenci se posadili vedle sebe. Micka se s nejvyšším sebezapřením posunula.

„Šlo to dobře, dalo by se asi říct. Samozřejmě obvinění popřel, ale to se dalo čekat. Dostal jeden měsíční plat, okamžitou výpověď a taky jsem mu zakázal ještě někdy vstoupit do jakéhokoli z našich obchodů.“

„Skvělé, Nilsi! A jak to šlo se slečnou Nykvistovou a slečnou Svenssonovou, s nimi jsi taky mluvil?“

Nils se nervózně zavrtěl.

„Ano, ale jenom se slečnou Nykvistovou. Přišla, jak jsme se domluvili, a já jí oznámil, že se obě mohou vrátit do práce.“

„To je výborné! Jsem tak šťastná a ony určitě taky!“

Magdalena blaženě zatleskala.

„Nemůžu tvrdit, že by slečna Nykvistová tu zprávu přímo oslavila. Ale pozdravuje tě a poprosila mě, abych ti vyřídil od ní a slečny Svenssonové díky za tvou pomoc.“

Magdalena se na bratra zahleděla. Dokázala pochopit význam každé změny ve výrazu jeho obličeje. A teď ho něco tížilo, něco ho vyvedlo z rovnováhy. To nebylo zrovna obvyklé. Muselo za tím něco vězet.

„Aha, a co se vlastně mezi tebou a slečnou Nykvistovou stalo, jestli se můžu zeptat?“

Nils si odkašlal a hledal slova. Jak měl nejlépe přetlumočit rozhovor, který spolu vedli? Ani on sám nechápal, proč ho ta prodavačka Nykvistová tak rozrušila.

Magdalena pozvedla obočí.

„A tys očekával, že ti bude vděčná?“

„Jakou chybu?“

Nils zakroutil hlavou.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5