Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Ann Napolitano

AHOJ KRÁSKO

Z anglického originálu Hello Beautiful,

vydaného nakladatelstvím Random House,

pobočkou Penguin Random House LLC,

pod značkou The Dial Press v New Yorku v roce 2023,

přeložil Ondřej Frühbauer.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2024

jako svou 9251. publikaci.

Redakce Jakub Marek

Korektura Lenka Češková

Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Alena Libichová

Tisk CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © 2023 by Ann Napolitano

Published in the United States by The Dial Press, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Translation © Ondřej Frühbauer, 2023

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024

Jacket painting: Jessica Miller

Jacket design: Donna Cheng

© Jessica Miller and Donna Cheng

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-801-3 (ePub)

ISBN 978-80-7625-800-6 (pdf)

ISBN 978-80-7625-307-0 (print)

Věnováno Julii & Whit

Považoval někdo za štěstí, že se narodil?

Běžím mu povědět, že stejné štěstí je zemřít, a to vím.

Jdu za mez smrti s umírajícím a za mez zrození s novorozenětem právě vykoupaným a nejsem obsažen jen mezi svým kloboukem a botami,

A zkoumám všelijaké věci, ale ani dvě nejsou stejné a každá je dobrá,

Země je dobrá a hvězdy jsou dobré a vše, co k nim náleží, je dobré.

– WALT WHITMAN, „ZPĚV O MNĚ“, VERŠ SEDMÝ

V knize jsou použity citáty z básní Walta Whitmana v překladu Jiřího Koláře

(Walt Whitman, Zpěv o mně, Československý spisovatel, Praha 1955).

William

únor 1960 – prosinec 1978

PRVNÍCH ŠEST DNÍ SVÉHO ŽIVOTA NEBYL WILLIAM WATERS JEDINÁČEK. Měl tříletou rusovlasou sestru jménem Caroline. William ji znal jen z domácích filmů bez zvuku, které jim zůstaly a otec na nich vypadal, jako by se smál, což Will nikdy jindy neviděl. Otcova tvář tu byla otevřená lidem i světu – zjevně se o to přičinila právě ta drobounká zrzečka, která si přetahovala šaty přes obličej a s hihňáním kolem otce běhala v kruhu. Když se William narodil a byl s matkou v porodnici, dostala Caroline horečku. Po jejich návratu domů se zdálo, že je jí lépe, i když ji nepřestával trápit kašel. Jednoho rána přišli rodiče do jejího pokojíku a nalezli ji v postýlce mrtvou.

Když Will vyrůstal, rodiče před ním o Caroline nikdy nemluvili, pouze v obýváku na konci stolu stála její zarámovaná fotografie. Will se na ni občas chodil dívat, jen aby se ujistil, že doopravdy míval sestru. Zanedlouho se rodina přestěhovala na opačnou stranu Newtonu – to je předměstí Bostonu – do domku obloženého šindeli v námořnické modři. Tam už William vyrůstal jako jedináček. Otec pracoval jako účetní v centru města a domů se vracíval až pozdě večer. Se smrtí dcery se nevyrovnal a jeho tvář se už nikdy neotevřela. Willova matka seděla v obýváku, zapalovala si jednu cigaretu od druhé a popíjela bourbon. Někdy jí dělala společnost sousedka, jindy si vystačila sama. Matka schraňovala celou sbírku pomačkaných zástěr, které si oblékala při vaření, kdykoli na ně ale prskl olej, chytal ji málem amok.

„Možná bys je neměla nosit při vaření?“ navrhl jednou Will, když ji zastihl skoro v slzách nad zástěrou s tmavou skvrnou od omáčky. „Můžeš si místo toho zastrčit za pás utěrku, jako to dělá paní Kornetová.“

Matka se na něj podívala, jako by na ni najednou začal mluvit starořecky. William opakoval: „Paní Kornetová, naše sousedka. Bere si místo zástěry utěrku.“

Od pěti let chodíval Will často během odpoledne do blízkého parku s basketbalovým míčem, protože basket můžete na rozdíl od fotbalu nebo baseballu hrát i sami. Našel si zarostlé, zanedbané hřiště, celé hodiny vydržel střílet na koš a představoval si, že hraje za Boston Celtics. Obdivoval Billa Russella, jenže abyste byli jako Russell, potřebujete někoho, koho byste blokovali nebo proti komu byste stavěli obranu. Nejlepší střelec byl ale Sam Jones, a Will se proto nejčastěji spokojil s jeho rolí. Pokoušel se napodobit Samovy dokonalé pohyby při střelbě a představoval si, že stromky lemující hřiště jsou jásající diváci.

Když mu bylo deset, přišel jednoho dne na své hřiště a zjistil, že už si je někdo zabral pro sebe. Šestice chlapců asi jeho věku se honila za míčem od koše ke koši. Will se otočil k odchodu, ale jeden z kluků na něj zavolal: „Hej, chceš si zahrát?“ A aniž by čekal na Williamovu odpověď, dodal: „Jsi v modrým týmu.“ Stačilo jen pár vteřin, aby Willa hra dočista vtáhla a s bušícím srdcem se do ní nadšeně zapojil. Jeden z chlapců mu přihrál a Will mu míč hned vrátil; bál se, že by minul a řekli by mu, jak je nemožný. O chvíli později hra nenadále skončila, protože jeden z kluků musel domů a ostatní se vyhrnuli z hřiště, každý svou cestou. William se vracel domů a srdce v hrudi mu ještě drnčelo vzrušením. Od toho dne se s nimi občas setkával. Nedalo se ovšem říct, kdy se kluci vypraví na hřiště, objevovali se úplně nepravidelně, kdykoli ho ale viděli, mávali na něj a zvali ho, aby si zahrál, jako by byl jedním z nich. Willa to vždycky ohromilo – děti i dospělí ho většinou přehlíželi, jako by byl neviditelný. Rodiče se na něj sotva podívali. William to přijal a přišlo mu to celkem pochopitelné; byl ostatně nudný a zapomenutelný. Jeho nejvýznačnějším rysem byla bledost: měl pískové vlasy, světlounce modré oči a bledou kůži, charakteristickou pro potomky přistěhovalců z Anglie a Irska. Will dobře věděl, že uvnitř je stejně mdlý a nezajímavý jako zvenčí. Ve škole nikdy nemluvil a nikdo si s ním nehrál. Kluci z basketbalového hřiště mu poprvé umožnili být součástí něčeho, aniž by přitom musel mluvit.

V páté třídě na základní škole mu učitel tělocviku řekl: „Všiml jsem si, že odpoledne chodíváš do parku střílet na koš. Jak vysoký je tvůj táta?“

William na něj chvíli zaraženě hleděl. „Nevím přesně. Asi tak… normálně?“

„Fajn, takže z tebe bude nejspíš rozehrávač. Měl bys ale zapracovat na ovládání míče. Znáš Billa Bradleyho? Toho nemotoru z New York Knicks? Jako kluk si lepil zespodu na brýle proužky kartonu, aby se nemohl dívat dolů a neviděl si na nohy. A s takovým vynálezem potom dribloval po chodníku ulicí sem a tam. Vypadal jako cvok, o tom žádná, ale za chvíli měl míč skvěle v ruce. A navíc si dokázal vybudovat skoro šestý smysl pro to, jak se míč odrazí a kde zrovna bude, i když na něj vůbec neviděl.“

To odpoledne vzal Will cestu domů ze školy sprintem a celý se chvěl. Poprvé v životě se dospělý člověk podíval přímo na něj – všiml si jeho i toho, co dělá – a taková pozornost ho rozrušila. William dostal záchvat kýchání, když se přehrabával šuplíkem a hledal dětské brýle. Dvakrát si odskočil na záchod, než pečlivě přilepil k dolní obroučce brýlí dva obdélníčky kartonu.

Kdykoli se Willovi udělalo špatně nebo se cítil divně, zmocnil se ho strach ze smrti. Nejméně jednou měsíčně si po škole zalezl pod peřinu přesvědčený, že trpí smrtelnou chorobou. Rodičům o tom neříkal, protože nemoci byly v jejich rodině zakázané. Zejména kašel se považoval za velezradu. Kdykoli se Will nachladil, kašlal jen zavřený ve skříni s pusou zacpanou visícími košilemi, které musel nosit do školy. Ani toho dne mu neušlo to povědomé mravenčení v zádech a zátylku, vůbec na to ale nedbal a vyběhl z domu s míčem a s těmi brýlemi. Na nemoci ani na strach mu teď nezbýval čas. V té chvíli se ho zmocnil pocit, jako by do sebe s cvaknutím zapadl poslední dílek jeho identity. Kluci na hřišti to v něm rozpoznali a tělocvikář taky. Will sám možná netušil, kým je, ale jeho okolí mu to sdělilo: byl hráčem basketbalu.

Tělocvikář mu poradil, jak si nacvičit další dovednosti. „Když bráníš, odstrč protivníka ramenem nebo zadkem. Rozhodčí to nepískají. Sprintuj, udělej rychlý první krok a s driblováním uteč soupeři.“ William svědomitě pracoval i na přihrávkách, aby vždycky dokázal poslat míč nejlepšímu hráči v týmu. Chtěl si udržet své místo na hřišti a rychle mu došlo, že největší hodnotu bude mít, když ze svých druhů udělá lepší hráče. Naučil se, kam má vyrazit, aby udělal střelcům prostor a vytvořil pro ně příležitost. Často se mu podařilo postavit střeleckou clonu tak, že útočníci mohli střílet na koš ze svých oblíbených pozic. Kluci ho po úspěšné hře plácali po ramenou a každý ho chtěl na své straně. Takové přijetí rozptýlilo část obav, které v sobě Will nosil; na basketbalovém hřišti vždycky věděl, co dělat.

Když William nastoupil na střední školu, byl už tak dobrý, že začal hrát ve školním týmu. Dorostl sto pětašedesáti centimetrů a hrál jako rozehrávač. Vyplatily se mu i hodiny trénování s těmi brýlemi; dribloval nejlépe z celého týmu a jeho střelba z výskoku ze střední vzdálenosti taky nebyla špatná. Pracoval i na doskocích, aby dokázal týmu efektivněji připravit více střeleckých příležitostí po střelách, které minuly. Přihrávky byly stále jeho nejlepší dovedností a spoluhráči oceňovali, že s Willem v družstvu je hra vždycky lepší. Ve školním týmu byl jediný prvák, a tak ho nikdy nezvali, když se šli zašít na pivo do sklepa k rodičům, kteří byli zrovna ochotní přimhouřit oko. O to víc tým – a všechny ostatní – ohromilo, když přes prázdniny po druháku vyrostl přes deset centimetrů. A zdálo se, že jak jednou začal růst, jeho tělo už to nedokázalo zastavit. Do maturity měl celé dva metry. Nedovedl toho sníst dost na to, aby si udržel hmotnost odpovídající výšce, proto byl nesmírně hubený. Kdykoli se ráno přišoural do kuchyně, dívala se po něm matka s obavami v očích, a jakmile se ocitl v jejím dosahu, vnucovala mu svačinu. Jeho vyzáblost zřejmě považovala za svoji špatnou vizitku, koneckonců, dostatečně ho živit byla její povinnost. Rodiče se čas od času přišli podívat na zápas. Docházelo k tomu ale dost vzácně, pokaždé se zdvořile usadili někam do kouta a bylo jasné, že na celém hřišti kromě něj nikoho jiného neznají.

Na zápase, kde do Willa při doskoku vrazil protihráč, ovšem chyběli. Jeho tělo se při pádu přetočilo a Will dopadl pod nepříjemným úhlem přímo na koleno. Kloub schytal plnou sílu dopadu a celou Willovu váhu. Zaslechl, jak mu v koleni něco prasklo, a potom ho zahalila mlha. Trenér, který měl podle všeho jen dva způsoby projevu – mumlání nebo řev –, mu hulákal do ucha: „Jsi v pohodě, Watersi?“ William obvykle na trenérovo mumlání i řev odpovídal otázkami; nikdy si nebyl sám sebou dost jistý, aby vyslovil jasné stanovisko. Odkašlal si. Mlha, která jej obklopovala a pronikala i do jeho vědomí, byla hustá a prošlehávala jí bolest z kolene. Vypravil ze sebe: „Ne.“

Ukázalo se, že má zlomenou čéšku. Nohu mu dali do sádry a dva měsíce musel chodit o berlích. To znamenalo, že ve třetím ročníku zmešká posledních sedm týdnů zápasů. Will tak poprvé od svých pěti let nemohl hrát basket. Sedával pak ve svém pokoji u stolu a do koše, postaveného ke vzdálené stěně místnosti, házel koule zmačkaného papíru. Mlha, která ho zahalila v okamžiku zranění, nechtěla zmizet; měl pocit, jako by mu na kůži ulpíval vlhký chlad. Doktor sice tvrdil, že se úplně uzdraví a v maturitním ročníku bude moct opět hrát, Willa ale přesto ani na minutu neopouštěla úzkost. I čas se podivně změnil. Připadalo mu, jako by měl být navěky uvězněný v té sádře, v tomhle křesle, v tomhle domě. Začínal si myslet, že už to nezvládne, že v tom porouchaném těle už ani chvíli nevydrží. Myslel na svou sestru Caroline, která se rozplynula do nicoty. Přemýšlel o její neexistenci, které nerozuměl, ale jak se ručička na hodinkách namáhavě propracovávala od jedné minuty ke druhé, začal si přát, aby se i on mohl tak rozplynout. Mimo basketbalové hřiště byl naprosto neužitečný. Nikomu by nechyběl. Kdyby teď zmizel, bylo by to stejné, jako by nikdy neexistoval. O Caroline nikdo nemluvil a nikdo by nemluvil ani o něm. Teprve když ho konečně vysvobodili ze sádrového vězení a on mohl zase běhat a střílet na koš, začal se ten mlhavý opar vytrácet a s ním odešly i myšlenky na zmizení.

Díky slušnému prospěchu a dosavadní slibné basketbalové kariéře nabídlo Willovi stipendium hned několik škol, které patřily do první ligy basketbalového programu. Williama to potěšilo, protože rodiče nikdy nedali najevo, že by mu hodlali platit další studia, a navíc bylo zřejmé, že bude moct dál hrát basket. William chtěl zmizet z Bostonu – v životě nebyl dál než sto padesát kilometrů od centra města –, ale pomyšlení na lepkavé vedro a bažiny na jihu Spojených států ho znervózňovalo. Proto nakonec přijal nabídku stipendia od Severozápadní univerzity v Chicagu. Koncem srpna 1978 na nádraží políbil matku na rozloučenou a otci potřásl rukou. Zatímco si stiskli pravice, prolétla Willovi hlavou podivná myšlenka, že své rodiče snad už nikdy neuvidí – že měli ve skutečnosti jen jedno dítě, tím dítětem ale nebyl on.

KDYŽ SI WILLIAM NA UNIVERZITĚ zapisoval přednášky, táhlo ho to k historii. Už dávno měl pocit, že mu chybí základní vědomosti o tom, jak svět funguje, a přišlo mu, že ve studiu dějin najde odpovědi. Oceňoval, jak se tento akademický obor dokáže zaměřit na jednotlivé události a najít v nich vzorec. Pokud se stalo toto, tak pak se stalo toto. Nic se neděje zcela náhodně, proto můžeme načrtnout přímku dějinné souvislosti mezi zavražděním rakouského arcivévody a světovou válkou. Život na univerzitě byl příliš nový, aby se v něm zorientoval, a Will zápolil o vnitřní rovnováhu tváří v tvář nadšeným spolužákům, kteří halasili po chodbách koleje a chtěli si s ním plácnout. Rozčlenil si dny na studium v knihovně, trénink na basketbalovém hřišti a přednášky. V každé z těch částí se orientoval a věděl, co má dělat. Při přednáškách se vždy usadil na židli, otevřel si zápisník, a jakmile začal profesor hovořit, zaplavila ho vlna úlevy.

William si během přednášek jen zřídkakdy všímal ostatních studentů, ale Julia Padavanová, která s ním chodila na seminář z evropských dějin, upoutávala jeho pozornost, protože se zdálo, jako by její tvář plála vnitřním vzdorem, a také dokázala dohnat profesora – postaršího Angličana, který v ruce svíral rozměrný kapesník – téměř k šílenství svými otázkami. Vlnité vlasy jí povlávaly kolem obličeje jako opona, když se ptala na věci jako: Pane profesore, zajímá mě role Churchillovy manželky Clementine. Je pravda, že byla jeho hlavní poradkyní? Nebo: Mohl byste nám vysvětlit systém šifer za války? Ráda bych se dozvěděla, jak přesně fungoval, nejlíp na konkrétním příkladu.

William ve třídě nikdy nemluvil a nevyužíval ani konzultační hodiny. Byl přesvědčený, že student má držet jazyk za zuby a nasávat do sebe co největší objem vědomostí. A i když mu její otázky často připadaly zajímavé, sdílel profesorův názor, že ta kudrnatá dívka jedná svými věčnými poznámkami a dotazy nezdvořile. Tkanivo seriózní přednášky tvoří pečlivě naslouchající studenti a profesor, který předává svou moudrost jako rozvinutý koberec slov; tahle dívka do něj ale dělala díry, jako by si vůbec nebyla vědoma jeho existence.

Williama skoro vylekalo, když se jedno odpoledne po přednášce zjevila přímo vedle něj a oslovila ho: „Ahoj, jmenuju se Julia.“

„William. Ahoj.“ Musel si odkašlat, protože toho dne snad ještě nepromluvil. Dívka na něj hleděla širokýma, vážnýma očima. Všiml si, že slunce barví její hnědé vlasy medovým melírem. Připadalo mu, jako by zářila zvenčí i z nitra.

„Čím to, že jsi takový čahoun?“

Lidé často komentovali Williamovu výšku; Will chápal, že jeho vzrůst leckoho zaskočí a že kdykoli vejde do místnosti, většina lidí cítí potřebu něco k tomu říct. Několikrát do týdne slýchal: Hej, nefouká tam nahoře?

Julia se ale při své otázce zatvářila natolik podezíravě, že to Willa rozesmálo. Zastavil se na chodníku, který protínal univerzitní nádvoří, a ona také zůstala na místě. William se jen zřídka smál, a snad proto jej v té chvíli zabrněly ruce, jako by se zrovna probudil z bezvědomí způsobeného nedostatkem kyslíku. Usoudil ale, že to není nepříjemné brnění, spíše trochu jako by ho někdo šimral či drbal. Když později vzpomínal na tu chvíli, došlo mu, že právě tehdy se do Julie zamiloval – či přesněji řečeno, zamilovalo se do ní jeho tělo. Právě tady, uprostřed dvorany, kde pozornost této dívky vyvolala ze skrytých zákoutí uvnitř něj dlouho tajený smích. Williamovo tělo – zjevně znuděné a unavené jeho váhavou myslí – muselo odpálit v konečcích jeho nervů i ve svalech ohňostroje, aby ho upozornilo, že došlo k čemusi důležitému.

„Proč se směješ?“ zeptala se Julia.

William se víceméně úspěšně přiměl ke klidu. „Promiň, nechtěl jsem tě urazit.“

Julia netrpělivě zavrtěla hlavou. „Nejsem uražená.“

„Nemám zdání, kde se ta moje výška vzala.“ V hloubi duše ovšem věřil, že se k růstu přiměl sám silou vůle. Kdo chtěl hrát basketbal na pořádné úrovni, musel mít aspoň metr devadesát, a Will to chtěl tak moc, až nějak dokázal přemoct zákony dědičnosti. „Tady ve škole hraju basket.“

„Takže se to aspoň snažíš co nejlíp využít,“ podotkla. „Možná se někdy přijdu podívat na zápas. Normálně mě sport nebaví a do školy chodím jen na přednášky.“ Odmlčela se a pak dodala rychle, jako by se styděla: „Bydlím doma, je to levnější.“

Potom mu Julia řekla, ať si napíše její telefonní číslo do sešitu na dějepis, a ještě než odešla, souhlasil, že jí následující den večer zavolá. Do jisté míry nezáleželo na tom, jestli se do ní zamiloval, nebo ne. Zdálo se, že Julia se tady uprostřed univerzitní dvorany rozhodla, že z nich bude pár. Po čase se mu svěřila, že ho na přednáškách pozorovala už celé týdny a líbilo se jí, jak je pozorný a vážný. „Nebyls pitomý jako ostatní kluci,“ ušklíbla se.

Ale i po seznámení s Julií zabíral basketbal stále většinu Williamova času i myšlenek. Na střední škole byl suverénně nejlepším hráčem; na Severozápadní zklamaně shledal, že patří k nejslabším. V rámci týmu nebyla jeho výška výjimečná a ostatní mladíci byli často silnější. Většina z nich už několik let vzpírala a Williama se zmocňovala panika, že ho nenapadlo dřív, aby se zařídil stejně. Při tréninku ho snadno odstrčili nebo srazili k zemi. Tak začal před tréninky chodit do posilovny a potom zůstával na hřišti ještě dlouho do noci, aby mohl cvičit střelbu z nejrůznějších úhlů. Byl pořád hladový a neustále nosil po kapsách sendviče. Poznal, že bude v týmu nejužitečnější jako „stmelovací faktor“. Navíc byl dost dobrý v přihrávkách, střelbě i obraně, takže úspěšně zastal jakoukoli roli, i když nebyl nadaný atlet. Jeho nejcennější schopností ale bylo, že při hře jen vzácně udělal chybu. „Taktiku zvládá levou zadní, ale jeho fyzička stojí za prd,“ prohodil jeden z trenérů, když nevěděl, že je William v doslechu.

Podmínky stipendia požadovaly, aby měl práci v areálu univerzity, takže si z nabídky vybral tu, která se vykonávala v budově s tělocvičnami; připadalo mu to jako ideální kombinace. Ve stanovený čas se tedy ohlásil v prádelně ve sklepě pod mohutnou budovou. Tam ho čekalo setkání s hubenou ženou v brýlích a s vysokým afro účesem. Když ho viděla, zavrtěla hlavou a řekla: „Tady jsi špatně. Řekli ti, abys šel sem? Bílé kluky do prádelny nepřiřazují. Běž do knihovny nebo do rekreačního střediska. Tak šup!“

Will přehlédl dlouhou, úzkou místnost, kde se u jedné stěny tísnilo třicet velkých praček a naproti nim stejný počet sušiček. Musel uznat, že kam dohlédne, není kromě něj jediný běloch.

„Co na tom záleží?“ namítl. „Já tu práci chci. Prosím.“

Znovu zavrtěla hlavou, až jí brýle na nose poskočily, ale než mohla promluvit, pleskla Willa po zádech silná ruka a hluboký hlas vyslovil jeho jméno. William se otočil a spatřil dalšího z prváků, kteří s ním občas hráli v týmu, hráče s brutálním tahem na koš, Kenta. Kent měl oproti Williamovi skoro opačnou sadu basketbalových dovedností: výborný atlet, který teatrálně smečoval, skvěle doskakoval a po hřišti se nepohyboval jinak než sprintem, nedokázal ale číst hru, často způsoboval ztrátu míče a nikdy nevěděl, kde má bránit. Trenér se chytal za hlavu, když viděl, jak se řítí po hřišti, nejspíš ze zoufalství nad nepoměrem mezi mladíkovým fyzickým potenciálem a jeho vypjatým, chaotickým stylem hry.

„Hej, chlape,“ pozdravil ho Kent. „Ty makáš tady dole? Jestli dovolíte, madam, ukážu mu, jak to tu chodí,“ a obdařil upjatou dámu širokým, okouzlujícím úsměvem.

Její nesmiřitelnost poněkud polevila a ona přikývla. „Tak dobře. Máš ho tu na starost a já budu předstírat, že tady není.“

Od té chvíle si Will s Kentem rozepisovali služby v prádelně tak, aby mohli pracovat společně. Vyprali stovky ručníků a dresů pro každý ze školních týmů. Nejhorší byly ty na americký fotbal, protože smrděly a zažrané skvrny od trávy nepustily jinak než drhnutím speciálním bělidlem. William s Kentem si ale v každém kroku praní vytvořili rytmus, a jak se zaměřili na načasování a efektivitu práce, připadalo jim, jako by práce byla jen další součástí basketbalového tréninku. Přitom rozebírali jednotlivé hry a snažili se přijít na to, jak by se jejich tým mohl zlepšit.

Jedno odpoledne skládali obrovskou horu ručníků a Will přitom vysvětloval: „Takhle to jde po sobě: rozehrávač přihraje druhému rozehrávači – tím začne signál. Hráč na křídle vyběhne od koncové čáry a rozehrávač dělá clonu pro útok ze středu.“ William se odmlčel, aby si byl jistý, že ho Kent stíhá sledovat. „Když rozehrávač nahraje pivotovi na šestku, vystartuje malé křídlo z rohu hřiště a druhé křídlo vyběhne po cloně. Druhý rozehrávač – ten, co na začátku dostal míč – jde clonit slabou stranu.“

„Zacloní týpka, co mu tam předtím sám cpal clonu.“

„Jasně. A když první přihraje křídlu, tak se to může opakovat.“

„Ale to je děsně čitelný! Podle trenéra máme pořád dokola dělat to samý…“

„Jenže když to budeme dělat správně, jejich obrana nás těžko zastaví a nesejde na tom, jestli bude vědět, co se chystá. My navíc můžeme…“

„Sakra, kluci,“ ozval se chlapík u vedlejší sušičky, „víte, že ty vaše řeči nedávají vůbec smysl? Já teda koukám na basket, ale teď nemám tušení, o čem to mluvíte!“

Kent s Willem se na něj zašklebili. Když jim skončila směna, zašli nahoru do tělocvičny, kde bylo asi o deset stupňů chladněji, a stříleli na koš.

Kent pocházel z Detroitu, hlasitě dával k dobru své názory na hráče z NBA a často přerušil větu v půli, aby se zasmál jednomu z tupých vtipů, které létaly šatnou jako papírové vlaštovky. Při tréninku na něj kouč dokola řval, že zbytečně exhibuje. Kent se vždycky omluvil, ale nedokázal se udržet a o pět minut později to udělal znovu.

„Tohle jsou základy!“ burácel rozlícený trenér.

Kent tvrdil, že je příbuzný Magic Johnsona, který dokončoval Michiganskou státní, a všichni očekávali, že o nadcházejícím náboru po něm NBA dychtivě sáhne. Kent si snadno získával přátele – každý ho měl rád –, až Will občas přemítal, proč se Kent rozhodl trávit čas zrovna s ním. Zdálo se mu, že Kenta těší Williamova mlčenlivost jako příležitost ujmout se kormidla jejich přátelství. Většinu hovoru zastal Kent a Willovi pomalu docházelo, že se mu Kent svěřuje s osobními příběhy, aby se Will rozmluvil o vlastním soukromí. Když mu Kent prozradil, že jeho babička dostala leukémii, což celou rodinu šokovalo – podle všeho tvrdila, že bude žít věčně, a byla takový živel, že jí to všichni věřili –, Will se Kentovi svěřil, že si s rodiči dosud vyměnil jen jediný dopis a o vánočních prázdninách hodlá zůstat na koleji.

Zrovna pomalu procházeli dvoranou po celovečerním tréninku, bolely je svaly a zmáhalo vyčerpání, když Kent prohlásil: „Občas si musím sám připomínat, že je úplně fuk, jestli mě kouč posadí na lavici nebo mě sprdne, protože nedokáže ocenit, jak krásně hraju. Jednou se seberu a začnu studovat medicínu. A moji budoucnost odpískat nemůže.“

William se zatvářil překvapeně. „Ty se chceš stát doktorem?“

„Na sto procent. Ještě se mi nepodařilo sehnat na studia prachy, ale brzy to přijde. A co budeš dělat ty, až odsud vysmahneš?“

Williama zábly prsty. Byl začátek listopadu, a když se člověk nadechl, měl pocit, že mu plíce zaplavila ledová tříšť. Will vlastně dosud nepřemýšlel o tom, že po univerzitě bude něco dalšího. Byl si ovšem vědom, že se pohledu do budoucnosti vyhýbá zcela záměrně. Rád by byl řekl basketbal, věděl ale, že není dost dobrý, aby se uplatnil jako profesionální hráč. A to, že se ho Kent ptá, znamená, že ani on nepovažuje Willa za materiál pro NBA.

„Vlastně nevím,“ odpověděl.

„Tak nad tím začneme uvažovat,“ opáčil Kent. „Máš nadání, času máme dost.“

Mám nějaké nadání? pomyslel si William. Nebyl si vědom, že by se mimo basketu mohl nějakým pyšnit.

Počátkem prosince se jeden pátek večer přišla Julia podívat na pravidelné utkání. Když si jí William všiml, zrak se mu jaksi rozpil a on přihrál míč druhému týmu. „Hej,“ křikl Kent, který zrovna prolétl kolem něj, „co to předvádíš za hovadiny?“ Při obraně se mu ovšem podařilo dvakrát sebrat soupeři míč, a tak zvrátil průběh zápasu ve prospěch Divokých koček. Při útoku přihrál ze střelecké pozice odrazem volnému střelci v rohu. Chvilku před poločasem na něj Kent s úšklebkem zasykl: „Už je to jasný! Přišla se na tebe podívat tvoje holka, co? Kde ji máš?“

Po zápase – Divoké kočky vyhrály a Will hrál dosud nejlépe za tuhle sezónu – vystoupal na nekrytou tribunu a hledal Julii. Až když k ní došel, všiml si, že sedí mezi třemi dalšími dívkami, které jí byly podobné. Všechny měly stejně nezkrotitelnou hřívu kudrnatých vlasů po ramena. „To jsou moje sestry,“ pronesla Julia. „Přivedla jsem je, aby tě vočíhly. Tak se to na basketu říká, ne?“

William přikývl a pod zkoumavým pohledem čtveřice dívek si byl náhle až příliš vědomý, jak krátké jsou jeho basketbalové kraťasy i jak na něm tenký trikot bez rukávů beznadějně visí.

„Líbilo se nám to,“ ozvala se jedna ze sester, která působila mladší. „Vypadá to ale děsně náročně. Asi jsem se nikdy v životě nepotila tak, jako ty teď při zápase. Jmenuju se Cecelia a tohle je moje dvojče, Emeline. Je nám čtrnáct.“

Emeline a Cecelia po něm blýskly přátelskými úsměvy a Will jim úsměv oplatil. Julia a třetí sestra po její druhé ruce jej ale pozorovaly se zaujetím klenotníka, který zkoumá drahokam. Willa by vůbec nepřekvapilo, kdyby jedna z nich vytáhla z kabelky lupu. Julia pronesla: „Tam na hřišti… jsi vypadal tak silně.“

William celý zrudl a Julii zrůžověly tváře. Vnímal, že po něm ta půvabná dívka touží, a nemohl uvěřit, jaké ho potkalo štěstí. Až dodnes ho nikdo nikdy nechtěl. Přál si, aby ji mohl obejmout, hned tady před jejími sestrami a celým hřištěm, ale na tak odvážný čin zkrátka neměl povahu. Byl úplně propocený a Julia se opět ujala slova.

„To je moje sestra Sylvie. Já jsem starší, ale jen o deset měsíců.“

„Ahoj,“ řekla Sylvie. Měla o odstín tmavší vlasy než Julia a byla útlejší, s méně výraznými křivkami. Nepřestávala na Willa upírat zkoumavý pohled, zatímco Julia zářila jako páv, který staví na odiv svoje peří. Jak na ni Will shlížel, všiml si, že se jí rozepnul jeden z knoflíčků košile, obepínající příliš těsně její vyvinutá ňadra; dokonce zahlédl kousek růžové podprsenky, než si toho dívka všimla a rychle se upravila.

„Kolik máš sourozenců?“ zeptala se ho Emeline nebo Cecelia. Dvojčata nebyla úplně stejná, ale Will je od sebe nebyl schopný rozeznat. Obě měly tutéž olivovou pleť a světle hnědé vlasy.

„Sourozenců? Žádného,“ odpověděl, ale samozřejmě si hned vzpomněl na zarámovanou fotografii zrzavého batolete v obýváku svých rodičů.

Julia už věděla, že je jedináček – byla to jedna z věcí, na které se ho zeptala hned z kraje jejich prvního telefonátu –, ostatní tři dívky ale jeho odpověď až komicky šokovala.

„To je strašné!“ zděsila se Cecelia nebo Emeline.

„Měly bychom ho pozvat k nám domů na večeři,“ usoudila Sylvie a ostatní dívky přikývly. „Vypadá osaměle.“

A tak William po čtyřech měsících na univerzitě shledal, že začal chodit se svou první dívkou a že našel i novou rodinu.

Julia

prosinec 1978 – červenec 1981

JULIA STÁLA V ZAHRÁDCE ZA DOMEM, COŽ BYL VE SKUTEČNOSTI obdélníkový kousek země o výměře pět a půl na pět metrů, ohrazený dřevěným plotem, a sledovala matku, která vykopávala poslední letošní brambory. Právě v té chvíli měl William vcházet do domu. Julia věděla, že bude přesný a že ho jedna ze sester pustí dovnitř. Potom Willa nejspíš trochu znervózní jejich otec, který se ho začne vyptávat, jestli zná zpaměti nějaké básně, a taky Emeline s Cecelií, které kolem něj nepřestanou vířit a povídat. Sylvie toho dne pracovala v knihovně, tak bude William ušetřen aspoň jejího zkoumavého pohledu. Těch pár minut se sestrami a otcem Willovi umožní, aby se s nimi líp poznal – Julia chtěla, aby si všiml, jak jsou milí –, a ještě lepší je, že bude úplně nadšený, až do místnosti vstoupí ona. Julia se v rodině proslavila svými velkolepými příchody, jejichž podstatou bylo vlastně jen přesné načasování, na jaké nikdo z jejích blízkých nepomyslel. Už jako malá dívka měla ve zvyku vtančit do kuchyně či obýváku a přitom napodobit slavnostní fanfáru: Ta-dá!

Co si ale Will pomyslí o jejich malém domku, vmáčknutém mezi ostatní úplně stejné cihlové domy na sídlišti 18th Place? Rodina Padavanových žila v dělnické čtvrti nazvané Pilsen, obývané imigranty, kteří jí také dali jméno. Stěny domů zdobily barevné nástěnné malby a v místním supermarketu bylo slyšet polštinu, češtinu či španělštinu stejně často jako angličtinu. Julia se bála, aby Willovi nepřipadala jejich čtvrť i domácnost příliš ošuntělá: byla tu květovaná sedačka s umělým přehozem, dřevěný krucifix na stěně a nad kuchyňským stolem visely zarámované obrazy světic. Kdykoli se Juliiny matky zmocňovalo zoufalství, nahlas je všechny vzývala a přitom upírala oči do tváří svých patronek, jako by je žádala, aby ji zachránily před její rodinou. Svatá Adéla, Anežka Římská, Kateřina Sienská, Klára z Assissi, Brigita z Kildare, Máří Magdalena, Filoména, Terezie z Avily a Maria Goretti – všechny čtyři sestry Padavanovy dokázaly ta jména odříkat lépe než růženec. Jen málokdy se rodinná večeře odbyla bez toho, aby jejich otec recitoval básně či matka jména svých světic.

Julia se zachvěla. Neměla kabát; bylo sotva pět nad nulou, ale většina obyvatel Chicaga odmítala připustit, že je zima, dokud teplota neklesla pod bod mrazu. „Mám ho ráda,“ svěřila se matce, která se shýbala zády k ní.

„Pije?“

„Ne. Hraje basketbal. A je vynikající student. Bude mít jako hlavní obor studium historie.“

„Je stejně chytrý jako ty?“

Julia se zamyslela. William byl rozhodně chytrý. Mozek mu fungoval, jak měl. Pokládal jí otázky, ze kterých bylo zřejmé, že ji chce opravdu pochopit. Jeho inteligence se ale neprojevovala vyhraněnými názory. Zajímaly ho otázky, ale nikdy si nebyl jistý svou odpovědí; byl tvárný. William se byl několikrát s Julií učit v Lozanově knihovně, která stála jen pár bloků od domova Padavanových. Sylvie tam pracovala a pro každého ze sousedství byla knihovna místem, kde se mohl setkat s ostatními. Pro Willa to ovšem znamenalo, že bude muset pozdě v noci strávit hodinu v autobuse, aby dojel zpět na kolej. Kdykoli vymýšleli plány na víkend, William říkal: „Pověz, co bys ráda dělala. Ty máš stejně vždycky nejlepší nápady.“

Julii nikdy nepřišlo na mysl, že by motorická inteligence měla mít nějaký zásadní význam – dokud se nepřišla podívat na Williamovo utkání. Překvapilo ji, jak vzrušující pro ni bylo sledovat Williama s jeho týmem v akci. Náhle spatřila jeho ráznější stránku, kterou mimo hřiště neukazoval: křičel po svých spoluhráčích rozkazy a využíval síly i výšky svého těla, aby blokoval protihráče pod košem. Julii sport nezajímal a ani nerozuměla pravidlům, ale její pohledný chlapec se míhal hřištěm, skákal a kličkoval s tak čistou tělesností a nesmírným soustředěním, že si sama pro sebe řekla: ano.

„Je vážný, mami,“ odpověděla. „Bere život vážně, stejně jako já.“

Rose se vyškrábala na nohy. Kdo ji neznal, snad by se při tom pohledu rozesmál, Julia byla ale zvyklá na matčin způsob odívání. Při práci na zahradě si vždycky brala přešitý dres baseballového zadáka a k tomu sombrero v barvě námořnické modři. Obojí našla na ulici. Jejich část bloku byla stoprocentně italská, ale ve spoustě okolních ulic bydlely mexické rodiny a Rose ten klobouk vytáhla z hromady smetí, která tu zbyla po oslavách Cinco de Mayo. Dres zase získala, když Frank Ceccione – soused, žijící o dva vchody od nich – spadl do drog a odešel ze školního týmu. Rose využívala i jeho obrovské chrániče nohou a na polstrovanou ochranu hrudníku našila kapsy, kam ukládala zahradnické nástroje. Zdálo se, jako by se chystala pustit do nějaké hry – jen nebylo jasné do jaké.

„Takže není chytřejší než ty.“ Rose nadzvedla sombrero a pročísla si rukou vlasy – stejně vlnité jako ty dceřiny, jen už je protkaly stříbrné nitky. Nebyla zdaleka tak stará, jak vypadala, ale už před řadou let zakázala všem v rodině jakékoli oslavy svých narozenin, čímž vyhlásila svou osobní válku nelítostnému času. Juliina matka přejela pohledem řádky zryté půdy. Už zbývalo sklidit jen brambory a cibuli; většina práce nyní sestávala z přípravy zahrady na zimu. Jediný neobdělaný kousek země představovala úzká cestička, vedoucí mezi záhonem a bílou soškou Panny Marie, opřenou o levý zadní roh plotu. Rose si povzdychla. „Ale co. Asi to tak má být. Já jsem zase o parník chytřejší než tvůj otec.“

Julia ovšem chápala, jak ošemetné je slovo „chytrý“ – jak chcete vyčíslit chytrost, když navíc ani jeden z jejích rodičů nestudoval na univerzitě? –, v něčem ale měla její matka pravdu. Julia viděla její staré fotky, matka na nich byla krásná, upravená, usměvavá a stála na téže zahradě – tehdy se s Charliem zrovna vzali. V manželství se pak dostavilo zklamání, které Rose přijala a odívala se do něj stejně svědomitě jako do své směšné zahradnické výstroje. Veškeré její nemalé úsilí dotlačit manžela k nějaké činnosti, která by jim přinesla alespoň náznak finanční stability a úspěchu, dávno zašlo na úbytě. Dům se zvolna stal Charlieho výsostným prostorem a Rose nalézala útočiště na zahradě.

Začalo se stmívat a vzduch se ochladil. Když do Chicaga natrvalo dorazil mráz, život ve čtvrti utichl; toho večera se ale zdálo, jako by si sousedský ruch hodlal vymoct ještě jedno poslední slovo. Z dálky sem doléhaly výkřiky dětí a smích; stará paní Ceccioneová si prozpěvovala ve své zahradě; kdesi se po třech zakašláních nastartoval motocykl. „Řekla bych, že je čas jít dovnitř,“ prohlásila Rose. „Stydíš se za to, jak vypadá tvoje stará máma?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Julia. Dobře věděla, že Will věnuje pozornost jen jí. Milovala ten pohled plný naděje, který na ni vrhal, jako kdyby on byl loď a ona jeho dokonalý přístav. William vyrostl v hezkém domě s velikou zahradou, otcem se stálým zaměstnáním a vlastním pokojem. Očividně věděl, jak vypadá úspěch a zajištění, a Julii nesmírně těšilo, že si stejné hodnoty spojuje i s ní.

Rose se pokoušela vybudovat solidní život pro všechny, jenže každý pomyslný stavební kámen, který položila, Charlie někam odnesl nebo ho odkopl. Julia se přibližně v polovině prvního rozhovoru s Willem rozhodla, že je pro ni ten pravý. Měl všechno, co u muže hledala, a jak řekla i své matce, moc se jí líbil. Už pohled na něj jí vyvolal na rtech úsměv a milovala, když se její drobná ruka ztrácela v jeho veliké dlani. Spolu tvořili skvělý tým: Will zažil takový druh života, po kterém Julia toužila, takže jistě dokáže nasměrovat její bezednou energii, až začnou stavět společnou budoucnost. A jakmile se s Willem vezmou a založí vlastní domácnost, bude Julia moct pomáhat i své původní rodině. Její pevné zázemí se stane i jejich zázemím.

Když vešla do obýváku a spatřila výraz úlevy na tváři svého přítele, málem se nahlas rozesmála. Willa usadili na rozvrzaný gauč a Charlie mu držel ruku na rameni. Cecelia se válela ve starém červeném ušáku, kdežto Emeline zírala do zrcadla u dveří a upravovala si vlasy.

Cecelia zrovna vážným hlasem pronášela: „Víš, Williame, že máš perfektní nos?“

„Vážně?“ vypravil ze sebe překvapeně Will. „Díky.“

Julia se jen zašklebila. „Cecelie si nevšímej. Mluví takhle, protože je umělkyně.“ Cecelia měla na střední škole povolený mimořádný přístup do učebny výtvarné výchovy a všechno, na co jí padlo oko, považovala za inspiraci pro své budoucí obrazy. Když Julii naposledy zaujal její soustředěný výraz a zeptala se jí, na co myslí, odpověděla: „Na purpurovou.“

„Ale ty máš opravdu hezký nos,“ poznamenala zdvořile Emeline, protože si všimla, že William zrudl, a chtěla, aby se cítil lépe. Emeline dokázala vycítit náladu v jakékoli místnosti a vždycky chtěla, aby se každý cítil za všech okolností uvolněně a spokojeně.

„Nezná ani slovo z Whitmana,“ řekl Charlie Julii. „Dovedeš si to představit? Přišel právě včas – odrecitoval jsem mu pár veršů, to by ho mělo dostat z nejhoršího.“

„Whitmana nezná nikdo kromě tebe, tati,“ namítla Cecelia.

Fakt, že William neznal žádnou báseň od Walta Whitmana, znamenal pro Julii jen další vítané potvrzení, že je z úplně jiného těsta než její otec. Z Charlieho hlasu poznala, že pil, ale zatím nebyl opilý. V ruce držel sklenku, do poloviny naplněnou kostkami tajícího ledu.

„Můžu ti v knihovně rezervovat Stébla trávy, jestli chceš,“ nabídla Williamovi Sylvie. „Stojí za přečtení.“

Julia si Sylvie, stojící ve dveřích do kuchyně, vůbec nevšimla. Nejspíš se zrovna vrátila ze směny v knihovně; její rty měly ten temně rudý odstín prozrazující, že se mezi policemi líbala s jedním ze svých chlapců. Sylvie chodila do maturitního ročníku a všechny volné chvíle vyplňovala prací, aby si našetřila na vysokou školu. Určitě nezíská prospěchové stipendium jako Julie, protože jí scházelo odhodlání její starší sestry. Sylvie zářila v předmětech, které ji bavily, ale ze všeho ostatního nosila trojky a čtyřky. Julia řídila svou cílevědomost jako zahradní sekačku a středoškolským studiem procházela systematicky, krok za krokem.

„Díky,“ přikývl William. „Obávám se, že poezie mě dosud spíš míjela.“

Julia si byla jistá, že William nepostřehl nezvyklý odstín Sylviiných rtů, a i kdyby si jej všiml, nevěděl by, co znamená. Sylvie byla Julii ze sester nejbližší a zároveň byla jediná, kdo dokázal Julii zarazit a vzít jí vítr z plachet. Její sestra přečetla stovky románů – čtení bylo jejím jediným zájmem a koníčkem – a ze stránek knih si vytáhla svůj životní cíl: prožít obrovské, neopakovatelné milostné dobrodružství. Bylo to dětinské přání, ale Sylvie se ho držela jako klíště. Hledala toho pravého – svoji spřízněnou duši –, s nímž by mohla být každý den svého života. A během směn v knihovně se líbala s hochy, aby se na něj dobře připravila.

„Není správné trénovat líbání s každým, kdo se namane,“ říkala Julia sestře, když v noci ležely vedle sebe v potemnělém pokoji. „A stejně, láska, jakou hledáš, ve skutečnosti neexistuje. Ty tvoje knížky – Na Větrné hůrce, Jana Eyrová, Anna Karenina – mluví o lásce jako o síle, která tě zničí. Vždyť jsou to všechno tragédie, Sylvie! Zamysli se nad tím, všechny končí zoufalstvím nebo smrtí.“

Sylvie si povzdechla. „Na tragédii nesejde,“ namítla. „Ty knihy dodnes čteme, protože síla milostných vztahů v nich je tak obrovská a pravdivá, že od nich nemůžeme odvrátit zrak. A není to zničení, ale spíš úplné odevzdání. Jestli mě potká to štěstí a budu takhle milovat…“ Sylvie se odmlčela, protože nedokázala nalézt slova, která by vystihla význam takového prožitku.

Julia při pohledu na sestřiny rudé rty zavrtěla hlavou, protože nepochybovala, že se jí její sen jednoho dne pekelně vymstí. Sylvie se na něj příliš upínala a až moc žila ve své hlavě. Ocejchují ji jako štětku a nakonec skončí vdaná za nějakého pohledného ubožáka, protože se na ni podíval jako Heathcliff.

Emeline zrovna vyprávěla o učiteli, který u nich vedl třídní hodiny a dostal podmínku za to, že kouřil trávu. „Je tak upřímný,“ prohlašovala. „Prozradil nám, jak ho chytili a vůbec. Bojím se, že bude mít ještě větší průšvih jen za to, že nám o tom vyprávěl. Připadá mi, že vůbec nerozumí pravidlům dospěláků – kdy mluvit a kdy radši držet jazyk za zuby. Strašně se mi ho chtělo okřiknout, ať už mlčí.“

„Taky jsi mu měla říct, ať už to nehulí,“ poznamenala Cecelia.

„Myslím, že je čas k jídlu,“ vynořila se Rose ze své ložnice; stačila se umýt a obléct si jedny ze svých lepších šatů. „Moc rádi tě poznáváme, Williame. Máš rád červené víno?“

Will se vztyčil z nízké pohovky, narovnal své dlouhé tělo a přikývl. „Taky mě těší.“

„Panenko na nebi,“ spráskla Rose ruce, protože se musela zaklonit, aby mu pohlédla do tváře – neměla ani metr šedesát. „Nezmínila ses, jakého obra nám sem přivedeš, Julie!“

„Ale je to hotový poklad,“ vmísil se do hovoru Charlie. „Podařilo se mu úplně rozněžnit naši Julii, a to bych nevěřil, že je vůbec možné. Jen se podívej, jak se na něj culí.“

„Tati…,“ zvedla Julia oči v sloup.

„V jakém postavení hraješ?“ zajímal se Charlie.

„Na křídle, často ve střelecké pozici.“

„Ha! Rád bych viděl, kdo tě dokáže zablokovat, když střílíš.“

„Zajímalo by mě, jak se dá taková výška vysvětlit z hlediska evoluce,“ prohodila Sylvie. „Byli potřeba lidi schopní nakukovat přes hradby, jestli se neblíží nepřítel?“

Všichni v místnosti včetně Willa se rozesmáli, Julii ale připadalo, že Will přitom působil poněkud zaraženě. Protlačila se k němu a zašeptala: „Je toho na tebe moc?“

Stiskl jí ruku, což si vyložila jako ano i ne zároveň.

Večeře nestála za mnoho. Rose dokázala vypěstovat nádhernou zeleninu, vaření ale nenáviděla, takže se v kuchyni museli všichni střídat. Zelenina stejně nebyla určená pro domácí stůl – dvojčata ji musela každý víkend prodávat na farmářských trzích v blízké bohaté čtvrti. Toho dne připadlo vaření na Emeline, což znamenalo, že je čekají zmražené hotovky. Will si coby host mohl vybrat jako první; zvolil krocana, servírovaného na tácku s oddělenými prohlubněmi na šťouchané brambory, hrášek a brusinkovou omáčku. Ostatní si bez velkého nadšení vybrali po něm a pustili se do jídla. Emeline ještě připravila plněné pillsburské croissanty z chlazeného těsta z tuby a upekla je v troubě. Ty vzbudily větší zájem a v deseti minutách všechny zmizely.

„Když jsem vyrůstal, dělala matka podobné večeře,“ řekl William. „Rád jsem si je připomněl. Děkuji vám.“

„A já jsem ráda, že tě nekonsternovala naše rodinná show,“ ocenila Rose. „Zajímalo by mě ale, jestli jsi byl vychovaný jako katolík.“

„V Bostonu jsem vychodil katolickou školu.“

„Budeš pracovat ve stejném oboru jako tvůj táta?“ zeptal se Charlie.

Ta otázka Julii překvapila a neušlo jí, že ostatní sestry také zarazila. Otec o práci nikdy nemluvil, nikdy se na ni nikoho nevyptával a své vlastní zaměstnání v papírnách hluboce nenáviděl. Podle Rose ho už dávno nevyrazili jen proto, že majitel papíren byl Charlieho kamarád z dětství. Charlie ovšem svým dcerám pravidelně vykládal, že člověka nedefinuje práce, kterou vykonává.

„A co definuje tebe?“ zeptala se ho před několik lety Emeline. Pronesla tu otázku se vší roztomilou nevinností dětství; ti, kdo ji znali, měli za to, že je nejlaskavější a nejupřímnější ze všech čtyř děvčat. „Tvůj úsměv,“ odvětil Charlie. „Noční obloha. Kvetoucí svída před domem paní Ceccioneové.“

Julia ho poslouchala a říkala si: Proč vykládá takové nesmysly? Mámě je to přece k ničemu, stejně musí každý týden prát cizím lidem prádlo, jen abychom zaplatili všechny účty.

Snad se Charlie pokoušel položit Willovi otázku, kterou podle něj asi pokládali chlapcům svých dcer všichni otcové. Jak ji vyslovil, dopil sklenici a sáhl znovu po láhvi.

„Táta vypadal vyděšeně,“ poznamenala o pár hodin později Sylvie, když ležely s Julií ve zhasnuté ložnici. „A slyšela jsi, jak máma použila slovo konsternovat? Takhle přece nikdy nemluví. Oba se před Willem děsně vytahovali.“

„Ne, pane,“ odpověděl Charliemu William. „Můj otec se věnuje účetnictví. Já…“ Tu se odmlčel a Julia si pomyslela: Tohle pro něj musí být těžké, protože sám nezná odpověď. Odpovědi mu chybí. V zádech jí příjemně zatrnulo. Ona, Julia, je přece mistr v nalézání odpovědí. Od chvíle, kdy začala mluvit, zaujala mezi svými sestrami velitelský post, poukazovala na jejich problémy a přinášela řešení. Někdy to sestry pěkně rozčilovalo, většinou ale připouštěly, že mít doma v rodině „expertku na řešení problémů“ je nesporná výhoda. Jedna po druhé se za ní začaly trousit a ona každou chvíli slýchala zkroušeným tónem pronesenou větu: Julie, mám takový problém. Mohl se týkat surového kluka, přísného učitele nebo ztraceného půjčeného náhrdelníku. Julii vždycky zachvátilo vzrušení, potom si zamnula ruce a vymyslela, co se udělá.

William váhavě odpovídal: „Jestli nebudu dost dobrý v basketbalu, mohl bych asi…“ Odmlčel se a na okamžik působil stejně ztraceně jako před chvílí Charlie; jako by se kolem něj přestal pohybovat čas a on jen doufal, že se konec věty nějak sám magicky objeví.

„Mohl by se stát profesorem,“ dokončila za něj Julia.

„Ach…,“ vzdychla okouzleně Emeline. „Dva bloky od nás bydlí jeden moc hezký profesor, dámy se za ním v jednom kuse táhnou. Nosí skvělá saka.“

„Co přednáší ten tvůj profesor?“ zeptala se Sylvie.

„Nemám páru,“ řekla Emeline. „Copak na tom záleží?“

„Samozřejmě že na tom záleží.“

„Tak profesor,“ pronesl Charlie stejným tónem, jako kdyby Julia řekla astronaut nebo prezident Spojených států. Rose mluvila o studiu na univerzitě v jednom kuse, její vzdělání ale skončilo maturitou a Charlie odešel z vysoké školy hned potom, co se narodila Julia. „Profesor… to by bylo něco!“

William vrhl na Julii zvláštní pohled, v němž se mísila vděčnost ještě s čímsi jiným, a nezávazný hovor pokračoval.

Později v noci, když šli s Willem na procházku po nejbližším okolí, se William zeptal: „Jak tě to napadlo, dělat ze mě profesora?“

Julia cítila, jak jí rudnou tváře. „Chtěla jsem ti pomoct,“ odpověděla, „a Kent mi řekl, že píšeš knihu o historii basketbalu.“

William mimoděk pustil její ruku. „Vážně? Ale není to kniha – zatím spíš poznámky. A vůbec nevím, jestli z toho někdy kniha bude. Nevím, co z toho vznikne.“

„Stejně je to působivé,“ prohlásila Julia. „Mezi spolužáky neznám nikoho dalšího, kdo by ve volném čase psal knihu. Zní to pěkně ambiciózně a řekla bych, že právě tak by si počínal budoucí profesor.“

Will pokrčil rameny, ale ona poznala, že se nad tou představou zamýšlí.

William se nad ní tyčil do výše, kam ve tmě skoro nedohlédla. Působil jako muž, i když byl dosud tak mladý. Celá čtvrť Pilsen byla toho večera pod temně modrými nebesy ztichlá. Zrovna kráčeli úzkou postranní uličkou, odkud byl výhled na věž kostela svatého Prokopa, kam chodila jejich rodina na nedělní mše – měli to jen pár bloků doprava. Julia pomyslela na Sylvii, jak se v jasně osvětlené knihovně líbá s kluky opřená o polici se sci-fi romány. Vztáhla ruku a zatahala Williama za kabát. Pojď sem dolů.

William to znamení znal a sklonil hlavu. Jeho rty, vlahé a něžné, se dotkly jejích a oni se k sobě přitiskli přímo uprostřed ulice, uprostřed čtvrti, uprostřed své lásky. Julia zbožňovala líbání s Williamem. Před ním se líbala s několika kluky, kteří ale brali líbání jako výstřel startovní pistole při závodech ve sprintu. Za cílovou rovinku nejspíš považovali sex, žádný z nich ale neočekával, že by se dostal tak daleko; proto se aspoň snažili urazit co největší vzdálenost, než Julia celý závod odpíská. Začínali polibkem na tvář, potom na rty a rychle přešli k francouzskému líbání; nato ji začali přes oblečení hladit po ňadrech, jako kdyby se snažili hmatem odhadnout jejich velikost. Julia zatím nikoho nepustila dál, ale celé to úsilí ji tak znervózňovalo, že zážitek z polibků by popsala jako vlhký a lehkovážný. S Williamem to bylo úplně jiné. Líbal ji zvolna, nikam nespěchal, a ona se tak mohla uvolnit. Připadala si s ním v bezpečí, takže se mohly dostat ke slovu i jiné části jejího těla. Přitiskla se k němu. Poprvé v životě chtěla víc. Chtěla jeho.

Když se od sebe konečně odtrhli, s hlavou na jeho hrudníku zašeptala: „Odejdu odsud.“

„Odkud? Z domova svých rodičů?“

„Ano, a taky z celé téhle čtvrti. Jakmile dostanu diplom. Až…“ Teď bylo na Julii, aby zaváhala. „… až začne můj opravdový život. Tady přece nic nového nezačíná. Viděl jsi moji rodinu. Lidi se tu zkrátka zaseknou.“ Vybavila si hlínu na mámině zahrádce: úrodnou, plnou oblázků, na dotyk ulpívavou. „I v Chicagu jsou přece mnohem hezčí čtvrti. Jak z jiného světa. Říkala jsem si, jestli se chceš vrátit do Bostonu?“

„Mně se líbí tady,“ odpověděl Will. „A tvoji rodinu jsem si oblíbil.“

Julia si uvědomila, že jeho odpověď očekávala se zatajeným dechem. Už se rozhodla, že William je její budoucností, nebyla si ale jistá, jestli i on má na věc stejný názor, ačkoli jí připadalo, že možná ano. „Já je mám taky ráda,“ řekla Julia. „Jen nechci být jako oni.“

Když se Julia pozdě v noci vplížila zpět do domu do maličké ložnice, o kterou se dělila se Sylvií, zjistila, že tam na ni všechny sestry čekají, oblečené v nočních košilích. Obdařily ji vítězným úsměvem.

„Co je?“ zašeptala, ale proti své vůli se také usmála.

„Ty jsi zamilovaná!“ zašeptala Emeline a děvčata stáhla Julii na postel. Musely oslavit, že první z nich učiní ten krok a dá své srdce nějakému chlapci. Dvojčata i Sylvie se vrhly na jednolůžko za ní. Ležely tak už nesčetněkrát; jak rostly, stále obtížněji se tam směstnávaly, ale sestry se naučily správně zkroutit, takže se tam dosud všechny vešly.

Julia se rozesmála s rukou před ústy, aby nevzbudila rodiče. Náhle s překvapením zjistila, že se jí v očích, překrytých paží některé ze sester, sbírají slzy. „Asi jsem,“ připustila.

„Schvalujeme ti to,“ pronesla Sylvie. „Will na tebe kouká jako na svatý obrázek.“

„Líbí se mi barva jeho očí,“ podotkla Cecelia. „Mají zvláštní odstín modré. Musím je namalovat.“

„Není to ten tvůj druh lásky, Sylvie,“ prohlásila Julia důrazně, aby nezbyl ani stín pochyb. „Je to rozumný vztah.“

„Jasně že je,“ odvětila Sylvie a políbila ji na tvář. „Jsi přece rozumný člověk. A my se radujeme s tebou.“

WILLIAM JI POŽÁDAL O RUKU VE TŘETÍM ROČNÍKU. Tak to Julia samozřejmě plánovala – vezmou se hned po promoci. Sama přešla z humanitních studií na ekonomii, k čemuž ji inspiroval fascinující kurz manažerské psychologie. Naučila se, jak fungují systémy, jak se každý podnik skládá ze souboru komplikovaných součástí, motivačních faktorů a řady procesů. Když se jedna část porouchá nebo vypadne z rytmu, může na to doplatit celá společnost. Její profesor byl obchodní konzultant a poskytoval firmám poradenství, jak nastavit pracovní procesy, aby byly co nejefektivnější a nejúčinnější. Julia pracovala pro profesora Coopera celé léto mezi třetím a čtvrtým ročníkem a na průsvitný technický papír si pečlivě dělala poznámky a kreslila tabulky a grafy operací v podnikání. Rodina si dělala legraci z jejích lodiček na nízkém podpatku a kostýmků, Julia ale milovala tu chvíli, kdy vkročila do chladu klimatizované kancelářské budovy, kde se všichni oblékali i tvářili tak, že bylo zřejmé, že svou práci berou vážně. Dokonce ráda procházela cestou na dámské toalety mračny cigaretového dýmu. Muži tu vypadali tak, jak měli podle ní muži vypadat, a Julia koupila Willovi k narozeninám sněhobílou košili s knoflíčky na límci. K Vánocům pro něj měla vymyšlené i manšestrové sako. William se rozhodl, že se zařídí podle Juliina návrhu a stane se profesorem historie. Julii hřálo u srdce, jak elegantně všechno naplánovala: v létě se zasnoubili, příští léto je čeká promoce a svatba a potom Will nastoupí na doktorské studium. Julia milovala tuto chvíli – život měla přímo před sebou, ne kdesi v mlhavé budoucnosti. Celé dětství čekala, až vyroste, aby se mohla dostat právě sem a zaklepat na brány dospělosti.

Will trávil své poslední vysokoškolské prázdniny na Severozápadní univerzitě převážně na basketbalovém soustředění a Julia ho o večerech často navštěvovala v atletickém středisku, takže si mohli dát společnou večeři. Občas narazila na Kenta, když odešel z tréninku dřív kvůli letní brigádě v univerzitní ošetřovně. Julii byl sympatický, i když se v jeho přítomnosti cítila trochu nesvá. Připadalo jí, že mají špatné načasování: často začali mluvit oba najednou. Když byli s Williamem a Will něco pronesl, začali zpravidla oba odpovídat ve stejnou chvíli a skákali si do řeči. Julia Kenta respektovala – koneckonců hodlal vystudovat medicínu – a zdálo se jí, že má na Willa dobrý vliv. Část jejích rozpaků pramenila z touhy, aby byla i ona sympatická Kentovi. A tím si nebyla dvakrát jistá. Kdykoli se ocitla v jeho přítomnosti, procházela v duchu všechny možné směry konverzace a snažila se přijít na téma, které jim bude oběma vyhovovat.

„Dobrý večer, slečno ředitelko,“ halasil Kent, když ji toho večera spatřil. „Doneslo se mi, že se chystáš pokořit svět korporátu.“

„Neříkej mi tak,“ ohradila se s úsměvem. Ať Kent plácl cokoli, nikdo to nemohl brát jako urážku. Jeho tón a pohotový úsměv tu možnost vůbec nepřipouštěly. „Jak jde basket?“

„Radostně,“ odpověděl a způsob, jakým to vyslovil, připomněl Julii, jak Cecelia odpověděla na otázku blaženým na purpurovou.

„Náš šampion dneska na tréninku válel,“ dodal Kent. „Tohle léto si vážně užívá. Radost pohledět.“

Julii v té chvíli připadalo, jako by v jeho hlasu zaslechla stín výčitky, vůbec ale nechápala, co by jí mohl mít Kent za zlé. Myslí si snad, že je jí proti mysli, když se William baví?

Když se rozloučili, usedla na lavičku a čekala na Williama. Po chvilce zavrtěla hlavou, rozzlobilo ji, jak se nechala Willovým kamarádem rozhodit. Vytáhla z kabelky soupravu líčidel a obtáhla si rty rtěnkou. V té chvíli spatřila svého pohledného snoubence, který zrovna opouštěl tělocvičnu, obklopen smečkou vysokých, hubených mladíků. Nedávno potkala na ulici spolužačku z přednášek biologie, kam chodily v prváku, a dívka podotkla: „Prý jsi zasnoubená s tím vysokým klukem s krásnýma očima. Je k sežrání.“ Julia ho pevně držela za ruku cestou do kavárny na večeři.

Will se pohyboval zvolna a nedokázal konverzovat, dokud do sebe nejprve nedostal tisíc kalorií a do tváří se mu nevrátila barva. Naproti tomu Julia se celá chvěla vzrušením a neustále povídala o každé minutě dne, který prožila.

„Profesor Cooper říká, že mám od přírody vlohy k řešení problémů,“ pronesla.

„Má pravdu,“ odpověděl William, rozkrájel pečenou bramboru na pravidelné kostičky a jednu si vložil do úst.

„Říkala jsem si, jestli jsi pokročil se svým psaním?“ Už zjistila, že není radno nazývat Willovy zápisky knihou. „Mohl bys to použít jako základ diplomky.“

„Zatím jsou to jen chaotické poznámky,“ namítl Will. „Poslední dobou nemám na psaní moc času a vůbec mě nenapadá, podle jakého klíče vybírat podklady.“

„Moc ráda bych si tvoje zápisky přečetla.“

William zavrtěl hlavou.

Julia by se byla ráda zeptala, jestli je dal číst Kentovi, bála se ale, že by uslyšela kladnou odpověď. Chtěla si knihu přečíst, protože na ni byla zvědavá a chtěla zjistit, jak je dobrá. Jestli by to mohl být i odrazový můstek začátku úspěšné kariéry.

„Letos budu startovat,“ změnil Will téma. „Trenér říká, že jsem se při hře pořádně posunul.“

„Co máš startovat?“

„Každou hru. Budu mezi základní pětkou hráčů, kteří zahajují utkání. Až sem přijdou z NBA, uvidí mě hrát.“

„To je fajn,“ ocenila Julia. „Budu ti fandit.“

„Díky,“ usmál se Will.

„Řekl jsi už rodičům o našich zásnubách?“

William zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Vím, měl bych to udělat. Jenže…,“ zaváhal, „nemyslím, že by je to zajímalo.“

Julia na něj vrhla úsměv, ale sama věděla, že je příliš upjatý. Will se už celé týdny vyhýbal tomu, aby to řekl rodičům. Julia si myslela, že se stydí, protože požádal o ruku dceru chudých italských přistěhovalců. Z toho mála, co jí William o rodičích prozradil, věděla, že jeho otec má vynikající práci a matka vůbec nemusí pracovat. Stran budoucnosti svého jediného dítěte mají bezpochyby veliká očekávání. Will o tom ale nikdy nemluvil a Julia se nedokázala přimět, aby své obavy vtělila do slov. Proto teď řekla hlasem staženým stejně jako její úsměv: „Nemluv nesmysly. Jsou to přece tvoji rodiče.“

„Poslyš,“ odpověděl jí, „já bych je nejradši na svatbu vůbec nezval. Vím, zní to divně, ale zdá se mi, že to prostě není potřeba. Mluvím zkrátka upřímně,“ dodal, když viděl, jak se Julia tváří. „Vím, že to je neobvyklé.“

„Musíš jim hned dneska večer zavolat,“ pronesla. „Budu u telefonu s tebou. Dokážu na lidi zapůsobit, vsadím se, že je okouzlím.“

William chvíli mlčel a potom přivřel oči, jako by se od ní náhle vzdálil kamsi daleko. Když konečně vzhlédl, měl v pohledu cosi podivného, jako kdyby sama Julia byla náhle problémem, který je třeba vyřešit.

„Miluješ mě,“ řekla.

„Ano,“ přikývl, a to slovo jako by v jeho nitru přehodilo výhybku. „Dobře, uděláme to, jak říkáš.“

O hodinu později se společně tísnili na tvrdém dřevěném sedátku ve staré telefonní budce ve vstupní hale koleje a vytáčeli číslo do Bostonu. Telefon zvedla Willova matka a on ji pozdravil. Zdálo se, jako by ji jeho telefonát zaskočil, mluvila s nimi však zdvořile. Potom se sluchátka chopila Julia – její vlastní hlas jí připadal příliš zesílený, jako by mluvila do megafonu, zatímco hlas Willovy matky doléhal jako z veliké dálky. Její budoucí tchyně jí oznámila, že peče v troubě jídlo; je hezké, že se budou brát, ale teď už musí vážně jít.

Celý hovor nezabral ani deset minut.

Julia položila sluchátko a chvíli jen lapala po dechu, i ta krátká snaha dosáhnout k té tajemné ženě na druhém konci linky ji vyčerpala.

Když se Julii vrátila řeč, řekla jen: „Měl jsi pravdu. Nechce přijet.“

„Mrzí mě to,“ odpověděl Will. „Vím, že jsi zklamaná. Vysnila sis svatbu, kde budou úplně všichni.“

Jejich těla se na malém sedátku k sobě tiskla a v kóji bylo teplo. Julia vnímala, jak v jejím nitru roste horkost, zklamání a soucit s tímto chlapcem – který si přece zasloužil rodiče, kteří ho políbí na tvář, stejně jako její rodiče líbali ji. Dohodli se, že s milováním počkají až po svatbě, i když jednou nebo dvakrát visel tento jejich závazek na vlásku. Jenže ta vzdálená žena na telefonu se Williama právě v podstatě zřekla v Juliin prospěch a jí ten předěl připadal stejně významný jako svatební slib. Musela se o něj postarat, musela ho milovat každou částí sebe samé. A chtěla to udělat hned. Julia ve tváři celá zrůžověla, díky lehce krkolomnému posezu měla sukni obtočenou kolem boků a cítila touhu být k němu ještě blíž – jen tak bude všechno v pořádku.

„Máš teď na pokoji volno?“ zeptala se.

Williamův spolubydlící byl celé léto pryč, a tak Will s nevyslovenou otázkou v očích přikývl.

Julia ho vzala za ruku, odvedla chodbou na pokoj a zamkla za nimi dveře.

Sylvie

srpen 1981 – červen 1982

LOZANOVA KNIHOVNA SE TYČILA NAD KŘIŽOVATKOU TŘÍ ULIC přímo v centru čtvrti Pilsen. Sylvie milovala každý kousíček té prostorné knihovny i stěnu s řadou oken, sahajících od podlahy až po strop, která propouštěla veškeré světlo a neskrývala ani rozmary počasí nad městem. Oceňovala i zdejší pohostinnou atmosféru – knihovna vítala každého příchozího a knihovníci svědomitě hledali odpovědi na veškeré otázky, ať už byly sebetajemnější či směšné. Sylvie tu pracovala od svých třinácti let; začala tím, že ukládala knihy do regálů, ale teď jí bylo už dvacet a zastávala post pomocné knihovnice.

Zrovna zakládala do police výtisky knihy Jaké barvy je tvůj padák?, když se objevil Ernie, kluk v jejím věku s dolíčkem na bradě, a s úsměvem rázoval uličkou přímo k ní. Znali se ze střední školy a Ernie se tu za ní občas po ranní hodině na elektrotechnice zastavil. Sylvie se ujistila, že nikdo není v dohledu, a vklouzla mu do náručí. Líbali se asi minutu a půl, přitom se dvakrát zatočili mezi policemi a Ernie jí položil dlaň na kříž. Nakonec ho Sylvie poplácala po rameni a on se rychle vytratil.

Sylvie vysvětlovala Julii, že se s kluky líbá proto, aby byla dobře připravená na svou velkou lásku, a to byla pravda. Dělala to ale i proto, že ji líbání bavilo. Celé dětství čekala, obhlížela školní třídu, aby našla toho pravého, své soukromé vydání Gilberta Blythe z Anny ze Zeleného domu, ale dosud se jí nepoštěstilo. Stejně si však užívala to vzrušení, když ji vzal nějaký kluk do náručí. Sylvie měla spíš plachou povahu knihomola; když se jí Ernie podíval do očí, zrudly jí tváře. „Myslím, že se v líbání zlepšuju,“ svěřila se Julii, když to večer před usnutím opět probíraly. „Zjevně se to dá naučit jako kterákoli jiná dovednost.“

Julia zavrtěla hlavou. „Jenže mezi lidma se už povídá, co všechno s klukama asi děláš. Kdyby se to doneslo k mamce…“ Nebylo třeba dokončovat větu, obě děvčata věděla, že by Rose zuřila. A kdyby se Sylvie pokoušela vysvětlit, že jen trénuje na svou životní lásku, matku by nejspíš popadl amok a zřejmě by ji zamkla v ložnici. Rose před dcerami nikdy nepoužívala slovo láska; ony zkrátka věděly, že je miluje, díky zběsilé pozornosti, kterou jim věnovala. Stejně tak věděly, že Rose jakýmsi nevysloveným způsobem miluje Charlieho. Právě proto, že jej milovala, jí manželství přineslo takové zklamání, a proto pro ni bylo zásadní, aby její dcery byly silné a vzdělané, aby se dokázaly postavit na vlastní nohy a nemusely se spoléhat na něco tak ošemetného a nejistého, jako je láska.

Julia mívala kdysi také tendenci mávnout nad představou lásky rukou, teď byla však zamilovaná do Williama Waterse. Sylvii fascinovalo, když mohla být svědkem toho, jak osoba, kterou znala nejlépe ze všech, podlehla milostnému vzplanutí. Julia teď proplouvala dny s úsměvem na rtech a z věcí, které by ji kdysi pořádně rozběsnily, si vůbec nic nedělala – když si Charlie naléval druhou či třetí sklenku; když Cecelia dorazila pozdě k večeři; když si Emeline hrála venku s malými dětmi od sousedů, ačkoli na to byla podle Julie už příliš velká. Láska ji naplnila štěstím a lehkostí, ale pro Julii byla jen součástí dobře naplánovaného života, a ne samotný životní cíl jako pro Sylvii.

Julia věřila v posloupnost životních kroků: vzdělání vede k dobrému sňatku, jehož plodem je rozumné množství dětí, finanční zajištění a pak vlastní bydlení. Sylviino chování v knihovně ji rozčilovalo právě proto, že se v něm odrážela pochybná nevázanost, s níž dovolovala klukům – v množném čísle –, aby ji líbali a osahávali přes svetr i na ňadrech, ačkoli hlavní knihovnice Elaine – která trvala na tom, aby ji titulovali právě takhle – byla o pouhé dvě uličky dál. „Tak s nimi choď jako normální holka, ale ber je po jednom,“ naléhala Julia. Tolik chtěla, aby se její sestra chovala způsobem, který by dával smysl.

„Nemám zájem s nikým chodit,“ namítla Sylvie. „Chození znamená, že se musíš pořád fintit a hrát si na roztomilou holku, která nemyslí na nic než na svatbu a děti. Já ale na nic z toho nemyslím a je mi smutno, když mám předstírat, že jsem někým jiným než ve skutečnosti.“ Náhle se opřela o loket, aby na sestru v příšeří ložnice viděla. „Dneska mě při zakládání knih napadla taková metafora. Představ si, že jsem dům, a až najdu svoji velkou lásku, proměním se v celý svět. Naše láska mi ukáže nové obzory do takové šířky, kam bych sama nikdy nedohlédla.“

„Nenech se vysmát,“ odpověděla Julia, ale přitom se usmívala, protože ji hřála její vlastní láska a samozřejmě si přála, aby její sestra byla šťastná, i když si myslela, že jsou její sny nesmysl.

Sylvie ovšem nebyla úplně nepraktická. Podařilo se jí vystudovat anglickou literaturu, což jí pomáhalo proniknout hlouběji do některých tajemství, krásy a symetrie v románech, které tolik milovala; navíc si díky tomu mohla najít práci jako učitelka nebo redaktorka. Matce dávala tolik peněz, kolik si mohla dovolit, aby jí usnadnila život. Přesto spolu nijak skvěle nevycházely a denně se hádaly kvůli úplným hloupostem. Sylvii se nelíbilo, že Rose nechává všude po domě neumyté sklenice a nádobí; dvojčata to dělala taky, těm to ale Sylvie neměla za zlé, protože benjamínkům rodiny prominete ledacos. Rose si zase stěžovala, že se Sylvie vůbec nestará o zahrádku. V tom měla naprostou pravdu. Sylvie jako jediná z děvčat trvala na tom, že bude zastávat jedině ty domácí práce, které se odehrávají pod střechou. Na zahradu vycházela jen tehdy, když měla pověsit prádlo na několikapatrový věšák. Kdykoli ji Rose zastihla s knihou v ruce, protočila oči a hlasitě si povzdechla. To Sylvie nechápala – jak se může matka pohoršovat nad jejím čtením, když právě ona přišla s požadavkem, že všechny její dcery musí na vysokou? Sylvii neušlo, že matka a Julia spolu často sedávaly u kuchyňského stolu v atmosféře uvolněného mlčení. Kdykoli se však ocitla v její společnosti Sylvie, začal vzduch mezi nimi jiskřit, jako by se v něm hromadila statická elektřina.

Rose často upravovala Emeline a Cecelii účes a sekýrovala je, jako kdyby byly pořád malé děti, dvojčatům to ale nevadilo. Zastaly většinu plení v zahradě, a navíc pomáhaly matce skládat prádlo. Zdálo se, že dvojčata potřebují hlavně sebe navzájem, a projevy náklonnosti ze strany rodičů nebo sester jako by často přijímala s radostným překvapením. Zvlášť Emeline vždycky zarazilo, když se do hovoru, který vedla s Cecelií, zapojil některý další člen rodiny, jako by zapomněla, že v domě žijí kromě nich dvou i další lidé. Dvojčata měla svůj vlastní jazyk, kterým mluvila až do konce základní školy, a když byla o samotě, dodnes z něj sem tam užívala některé výrazy.

Sylvie zavřela oči a s knihou v ruce se pohroužila do vzpomínek na Ernieho polibek. Lidé, kteří o ní říkali, že je do větru nebo coura, jsou omezenci. S Erniem, Milesem ani s tím chlápkem v obleku, který má tak husté obočí, nikdy nedošla dál než k líbání. Mladíci ji líbali rádi, očividně je to těšilo a devadesátivteřinový limit zajistil, že nemůže dojít k ničemu vážnějšímu, což Sylvii dokonale vyhovovalo. Pokud existovaly jen dvě možné cesty – mít stálého partnera, nebo být běhna –, ona dokázala objevit třetí. Kdykoli pomyslela na svou budoucnost, nejvíc ji vzrušovala představa, že i jinde dokáže najít třetí cesty. Její spřízněná duše sem rozhodně spadala; byl by víc než jen přítel nebo manžel. Viděl by Sylvii jako přes čiré sklo a nechtěl by na ní změnit ani jedinou věc. Sylvie dlouho sledovala matku, jak se den co den zoufale snažila změnit jejich otce, a teď mohla pozorovat Julii, která láskyplně postrkuje Williama směrem ke svému ideálu budoucího manžela. Sylviina láska by byla úplně jiná: oslavovala by svého milovaného, ať už by to byl kdokoli. Byla by zvědavá na jeho odlišnosti a vrhla by se do hlubin nelítostně upřímné lásky.

Mé srdce je otevřené, pomyslela si a potom se nad tou frází zamyslela. Je to snad verš z nějaké básně? Zaslechla někdy doma otce recitovat ta slova? Sdílela s ním obdiv k Whitmanovi. Když Charlie přednášel jeho básně, představovala si Sylvie vousatého básníka, stojícího na zadním balkónku jedoucího parního vlaku – slova, krásu, kterou viděl ve světě, vhánějící mu slzy do očí.

Když se Sylvie vynořila z uličky s vozíkem knih, spatřila Julii s Williamem. Seděli u svého oblíbeného stolku, směrem od čelní části knihovny částečně zakrytého nosným trámem, skýtajícím náznak soukromí. Přesto je tu Sylvie nikdy nezastihla při čemkoli odvážnějším, než je držení za ruku. Právě teď se k sobě nakláněli a hleděli si do očí. Sylvie chápala sestřino naprosté zaměření. Julia vsadila na Williama Waterse doslova všechno; bude její manžel, nosný trám její budoucnosti. Julia měla silnou vůli, která poháněla ji a Williama kupředu jako výkonný motor. „Já dobře vím, proč ho máš tak ráda,“ dobírala si jednou Cecelia svou starší sestru. „Protože vždycky udělá, co mu řekneš.“

Sylvie samozřejmě Williama neznala tak dobře jako svou sestru, vycítila v něm ale jakýsi strach, i když navenek působil klidně a vyrovnaně. Držel se Julie jako záchranného kruhu a Sylvii zajímalo proč. Neměla v oblibě drby, ale toužila pochopit celý příběh – zejména, když to něco byl bezmála dvoumetrový muž, kterého její milovaná sestra přivedla do rodiny.

Dotlačila vozík k jejich stolku a Julia s Willem se usmáli na pozdrav.

„Vždyť se do školy brzy vrátíš,“ řekla Sylvii Julia.

* * *

„Ano, prosím.“

* * *

„Jsem v tom.“

Table of Contents

William

Julia

Sylvie