Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Dominika Digtyar

V zajetí vlčích máků

Nepodceňuj znamení

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 7251. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická

Jazyková úprava Eva Kadlecová

Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.

První vydání, Praha 2019

Vytiskla tiskárna FINIDR, s. r. o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2019

Text a ilustrace na obálku © Dominika Digtyar, 2019

ISBN 978-80-271-2988-1 (ePub)

ISBN 978-80-271-2987-4 (pdf)

ISBN 978-80-271-2094-9 (print)

PROLOG

„Tak co, Falko? Bojíš se?“

„Ne.“

Stáli jsme na silnici, měsíc na čisté obloze zářil jako obří lampa a my oba zírali na tu velkou ceduli v okně domu, která hlásila: Na prodej.

„Neboj se,“ plácl mě Riko po rameni, jako bych snad odpověděl pravý opak. „Tentokrát to už nepoděláme.“

„Myslíš, že tu zůstaneme? Dýl než jinde?“

„A ty si to myslíš?“

Zadíval jsem se přes silnici na dům a pokrčil rameny. „Nevím… Ale chtěl bych.“

Riko sklonil hlavu a skopnul kamínek u svý boty. „Koupíme to,“ řekl a otočil se směrem k autu. „Vlastně… už se stalo.“

Nepřekvapilo mě to. Věděl jsem, že si přeje někde konečně zůstat. Chtěl to možná víc než já, i když se tvářil, jako by se ho to netýkalo.

„Jdeme. Zítra se stěhujeme,“ prohlásil zády ke mně a máchl paží do vzduchu.

Ušklíbl jsem se a chystal se odejít, když moji pozornost upoutala rostlina komíhající se v slabém vánku při zdi domu. Květ vlčího máku byl i v přítmí tak rudý, až vypadal, jako by krvácel.

„Falko!“ zavolal na mě Riko z auta. Naposledy jsem se rozhlédl po okolí a zhluboka se nadechl.

Takže novej začátek.

1. KAPITOLA

Můj život byl spokojený a poklidný, a než se ozval domovní zvonek, přísahala bych, že není nic, co by mým světem mohlo otřást. Jenže jak už to tak bývá, přesně ve chvíli, kdy si něco takového pomyslíte, jako byste vyslali do světa signál, celý vesmír se spojil a všechno se otočilo o sto osmdesát stupňů, překlopilo vzhůru nohama a obrátilo naruby.

A ten zvonek nepřestával drnčet.

„Anežkooo!“ volala na mě babička. Ruce držela ve vzduchu a hutné těsto jí stékalo mezi prsty. „Běž otevřít, já nemůžu!“

Zhluboka jsem si povzdychla a neochotně se zvedla z křesla. Tomu na druhé straně plotu zřejmě docházela trpělivost, protože se o zvonek opřel a ten teď ječel bez ustání. Dovlekla jsem se ke dveřím a prudce je rozrazila.

„Ano?!“ zavrčela jsem rozladěně.

„Strašně moc se omlouvám,“ ozvalo se zpoza krabic.

Povytáhla jsem obočí a sledovala, jak se ten kluk ohnul v zádech a položil svůj náklad na zem. Když ke mně obrátil obličej, zarazila jsem se.

„Ahoj,“ pozdravil mě s úsměvem. „Právě jsem se přistěhoval támhle –“

„… vedle,“ přerušila jsem ho a zamračila se. „Já vím. Jinam to nejde. Byl to jedinej volnej dům, takže…“

„Aha.“

„Jo.“

Připadal mi povědomě. Byl vysoký, vlasy měl černé jako uhel a oči tak tmavé, že skoro nešlo rozeznat, kde končí duhovka a začíná zornička. A kromě toho měl v obličeji výraznou, dlouhou jizvu táhnoucí se od rtu do poloviny pravé tváře, která rozhodně nešla přehlédnout.

„Vaše auto stojí v silnici a blokuje cestu,“ řekl, zatímco já na něj zírala a přemítala, kde jsem ho už asi tak mohla vidět. „Potřeboval bych, abyste s ním trochu cukli. Stěhováci nemůžou projet.“

Vyklonila jsem se a zhodnotila situaci. Opodál stála dodávka s netrpělivým řidičem uvnitř a zadek našeho červeného auta skutečně trčel do silnice. Děda si včera s parkováním evidentně nedělal těžkou hlavu.

„Jo, jasně,“ přikývla jsem, došla si pro klíčky a uvolnila cestu. Potom jsem se opřela o kapotu a zadívala se na to hemžení vedle nás. „Nevěděla jsem, že ten dům konečně někdo koupil,“ řekla jsem tomu klukovi, který se nějak neměl k odchodu.

„No, já se to dozvěděl taky teprve včera,“ ušklíbl se.

„Neznáme se?“

„Vlastně je to docela možný,“ připustil poněkud váhavě. „Už jsem tady poblíž jednou žil, ale jen krátce a před lety.“

V tu chvíli mi svitlo, a vychrlila jsem: „Střední škola Letců, první É!“

„Jo,“ přikývl překvapeně. „Chodil jsem tam jenom pár týdnů, pak jsem se zase odstěhoval,“ zamrkal a potom stejně jako já před chvílí vyhrkl: „To byla tvoje třída, že jo?“

Přikývla jsem. Vzpomínala jsem si na září prvního roku. Přišel tam nový kluk s velkou jizvou a několikadenním zpožděním a potom zase rychle zmizel. Všichni jsme ho pustili z hlavy. Nebyl důvod pamatovat si někoho, koho jsme vlastně ještě ani pořádně nepoznali a pravděpodobně už ani nikdy nepoznáme. Prostě se tam jenom tak mihnul a to bylo všechno.

„Hej, Falko!“ zakřičel někdo zpoza stěhovacího auta a on se otočil. „Pojď mi pomoct!“

„To bylo na mě,“ vysvětlil.

„Falko?“ nechápala jsem.

„Jo.“

„Tak se ale nejmenuješ, že ne?“ Nemohla jsem si vzpomenout, ale věděla jsem jistě, že měl vcelku obyčejný jméno.

„Jo, vlastně ne. Je to přezdívka.“

„Proč ti říká Falko?“

„Protože je škodolibej.“

„A jak se teda jmenuješ?“

„Viktor. Ale víš co? Říkej mi taky jenom Falko,“ pověděl a zvedl ten svůj náklad krabic zase ze země.

„Ehm… tak dobře. Jak chceš.“

„Tak krucinál Falko!“

Neotočil se, jenom ušklíbl. „Musím jít, ale třeba se ještě uvidíme.“

„No to je dost možný, když jsme teď sousedi,“ poznamenala jsem a on se zasmál.

„Jo… jasně. Zatím se měj,“ houkl na mě ještě přes rameno a odspěchal k nákladnímu prostoru stěhovacího auta, odkud zrovna vyskakoval nějaký chlap, co na něj tak neodbytně volal.

Dívala jsem se za ním a přemýšlela o tom, proč si nechává říkat tak zvláštně.

Ukázalo se, že babička byla o našich nových sousedech informovaná ještě dřív, než u nás Falko začal zvonit, a od rána jim vesele pekla buchty na přivítanou. A i když jsem byla zvědavá, odmítla jsem se spolu s ní vnutit na „uvítací návštěvu“, a dokonce jsem i odolala nutkání se jí na naše nové sousedy vyptávat.

Místo toho jsem zůstala na zahradě a poslouchala všechno to bouchání, vrtání, skřípění, halekání a občasné nadávání, co se odtamtud ozývalo. Bylo zvláštní slyšet živý ruch z míst, odkud se celé dlouhé roky linulo jen absolutní ticho, a tak mi to nedalo a pořád jsem chodila okolo plotu a nenápadně nakukovala na druhou stranu. Nakonec jsem to při jedné obzvlášť velké ráně, která zněla, jako by právě strhli stěnu, nevydržela a vytáhla se na stromek, abych se podívala, co se to tam děje.

Po zarostlé zahradě se povalovala spousta věcí od krabic až po nábytek a dům bez zjevné újmy stál. Za jedním oknem byly vidět dvě postavy, co neustále něco přenášely sem a tam, a dokonce se mi i zdálo, že jsem v tom mumraji zahlédla něco čtyřnohého.

„Ty jsi byl taky u těch odvedle?“ zeptala jsem se dědy, který právě kradl z lednice sýr.

„Oh, jé, Anežko!“ zakuckal se a polkl. „Ne, tam jsem nebyl. Cpát se někomu do domu, sotva přijel? To není nic pro mě.“

„Jo, to máš pravdu,“ kývla jsem hlavou a rozhlédla se po kuchyni. „Nechala nám tu babička něco z toho, co pekla?“

„Obávám se, že všechno odnesla.“

„Hm,“ protáhla jsem obličej a odkráčela po schodech do svého pokoje. Posadila jsem se do okna a teprve až teď si uvědomila, jak skvělý výhled na sousední dům vlastně mám – přímo do oken v druhém podlaží. Tak mě to zaujalo, že už jsem byla na půl cesty do kůlny pro dalekohled, než mi došlo, jak moc příšerná bytost by se ze mě tímhle šmírováním stala. Ale… na druhou stranu o tom nikdo nemusel vědět, takže…

Telefon odložený na psacím stole zapípal ve snaze upozornit mě na příchozí zprávu a přerušit tak tok mých nevychovaných myšlenek.

– Jdes v pondeli do skoly? psal mi Ondra.

– Je snad nejaky duvod, proc bych nemela?

– Ne. Je prave duvod, proc bys rozhodne mela. Jsou to nase posledni dny!

– Jo a krome toho taky mame zarizovani az nad hlavu…

– Uz vis co si vezmes na sebe?

– Zatim nemam tuseni, ale usilovne se budu branit vsem babiccinym navrhum! odepsala jsem a odložila telefon.

Nebyla jsem si tak úplně jistá, jestli se na ten náš rozlučkový ples těším, ale byla to školní tradice. Osobně jsem zastávala názor, že maturitní ples stačí, ale bylo evidentní, že prim hrají především ty červnové, které byly méně formální.

My se rozhodli svou rozlučku se střední školou nést v duchu maškarního, pro což jsem nehlasovala, ale pořád to bylo lepší než zombie apokalypsa, kterou se nemalá skupina snažila prosadit. Maškarní jsem v tomhle případě brala jako menší zlo, ale i kdybychom se museli převlékat za nemrtvé, stejně bych si tu událost nakonec nenechala ujít.

Bude to vrcholný okamžik všech těch let. Všichni kamarádi a spolužáci naposledy pohromadě na největší party střední školy.

Bude to… naše rozloučení.

Otráveně jsem se sesunula na postel. Přemítání nad tím, že škola sice skončí, ale s ní i všechna ta legrace a zážitky s kamarády, mě uváděla do smutku, a myšlenky na to, co bude potom, zase do úvodní fáze deprese.

Sáhla jsem na noční stolek pro starý svazek Jane Eyre v původním vydání a s vervou se pustila do čtení.

F.

Tak jsme se přestěhovali.

Zase.

Už to ani nepočítám.

Ze všech možných míst, kam jsme mohli jet, a ze všech možných sousedů, který jsme mohli mít, jsme skončili právě tady, uprostřed ničeho a dostatečně daleko ode všeho, což je jenom dobře. Sami sobě jsme dali další poslední šanci.

Přísahali jsme jeden druhýmu, že uděláme všechno pro to, abychom už nemuseli utíkat. Že si ve svých životech vybudujeme alespoň jeden pevný, neměnný bod.

Že si vytvoříme alespoň zdání toho, že je všechno normální.

Pevně doufám, že se nám to podaří. Chci, abychom to tentokrát dokázali. Chci to zvládnout kvůli Rikovi. Ale hlavně to chci kvůli sobě, jakkoli sobecky to zní.

Potřebuju to.

Potřebuju kotvu.

Potřebuju mít alespoň jednu jedinou jistotu.

A tohle místo se zdá pro nový začátek perfektní.

Jsem odhodlaný udělat nemožný, aby to byl náš poslední nový začátek.

2. KAPITOLA

Bylo před polednem, když jsem se dovlekla do kuchyně, a babička na mě hned začala hudrovat.

„Anežko! Proč chodíš spát tak pozdě, když potom vždycky vypadáš jako strašidlo? Stojí ti to za to, ničit si ty svoje krásný oči ponocováním?“

„Zapomněla jsem se u knížky,“ hlesla jsem a zasedla za stůl, odkud na mě koukaly buchty s tvarohem ze včerejška. Vida, takže je přece jen všechny neodnesla k sousedům. Ušklíbla jsem se a pro jednu se natáhla. „Co áte eska v ánu?“ zahuhlala jsem.

Děda zlomil noviny, co držel, a nechal je přepadnout dozadu, jen aby se s pohoršením přesvědčil, že opravdu mluvím s plnou pusou. „Babička chce koupit broskvoně,“ informoval mě a narovnal svůj denní tisk. „Takže asi pojedeme do zahradnictví.“

„Sem se ještě něco vejde?“ podivila jsem se.

„Jo, přijdou dozadu k plotu. Pojedeš s námi?“

S díky jsem odmítla. Všichni jsme věděli, že bych se jenom nudila a dělala špatnou náladu.

Babička s dědou odjeli a já se odebrala s novou knížkou ven. Tentokrát jsem si vybrala Emmu od Jane Austen a společně jsme to pojaly jako dámskou jízdu. Sluneční brýle mi přistály na nose, jen co jsem sebou plácla do ratanového křesla, a od knížky jsem se odtrhla, teprve až když jsem se začala rozpouštět zaživa.

O pár hodin později se s hlasitým troubením vrátili prarodiče s kořistí, a jen co zaparkovali, otevřely se dveře a z nich se na mě vyvalila změť větví a listů. A taky babička.

„My zakládáme sad?“ zeptala jsem se zcela vážně.

„Vypadá to tak, co?“ zhodnotil jejich nákup děda.

„Přestaňte to pořád komentovat,“ vrazila se mezi nás babička, která začala tahat stromky ven, „a radši mi s tím pomozte.“

Odpolední nedobrovolné zahrádkaření mě poněkud zmohlo, a tak když se k večeru začala obloha zatahovat a příjemně se rozfoukal vítr, vyrazila jsem si na procházku. Se sluchátky v uších a křičícími Breaking Benjamin uvnitř hlavy jsem se dobrala až na konec Zíkova, tam, kde už nebylo nic než pole, silnice a červeně přeškrtnutá cedule.

A právě v těch místech a v tu chvíli se vítr změnil ve vichr a během okamžiku se nade mnou sebrala temná mračna. Dokonce jsem měla dojem, že jsem přes písničku zaslechla i hrom.

Rozeběhla jsem se zpátky domů a dravý vítr spolu se mnou nesl vzduchem i opadané květy a prach ze silnic, jako by je bral na jízdu po horské dráze. Začalo krápat. A potom se spustil ten nejprudší liják, jaký jsem pamatovala.

Uháněla jsem po chodníku, dlouhé hnědé vlasy přilepené k obličeji a pažím, oblečení promáčené až naskrz. Na konci ulice jsem to vzala ostrým úhlem doleva a potom, dřív než jsem stačila mrknout, jsem se ocitla na zemi.

Válela jsem se tam s tupou bolestí v ruce ve zvětšující se kaluži a s obrovskou nevolí vnímala, jak je můj zadek čím dál tím mokřejší. Došlo mi, že bych se možná měla podívat, do čeho jsem to vrazila, a tak jsem vzhlédla. Přímo naproti mně, v takřka zrcadlové poloze, seděl na zemi černovlasý kluk.

„Eh,“ udělal a já si přehodila těžké vlasy z očí na záda. „Promiň. Jsi celá?“ Vyškrábal se na nohy a s upřeným pohledem ke mně natáhl ruku. Potom se zarazil a nevěřícně zděšeným tónem vyhrkl moje jméno.

… které jsem mu nepřipomněla a jediná možnost, jak by ho mohl znát, byla, že by si ho celý ty roky pamatoval…

„Falko,“ hlesla jsem stejně překvapeně a nechala se od něj vytáhnout na nohy.

„Nestalo se ti nic? Vůbec jsem tě neviděl!“

„Jo. Ne. V pohodě,“ koktala jsem. „Promiň. A ty?“

„Já –“ Vzduch se rozvibroval ohlušujícím hromem doprovázeným celou sérií úchvatných blesků.

Trhla jsem sebou a vzhlédla k rozhněvané obloze. „Musím jít,“ vychrlila jsem a rozeběhla se pryč bez jediného ohlédnutí.

„Holka moje,“ zalamentovala babička, když jsem se za zvuků bouřky vhrnula do předsíně. „Jsi celá mokrá!“

„Jo,“ řekla jsem udýchaně. „Nevěřila bys, ale venku prší.“

Babička na mě udělala obličej, hodila mi hadr pod nohy, abych neumáčela podlahu, a odešla se slovy, že mi uvaří horký čaj. Vyzula jsem si boty a vykradla se do patra, kde jsem zalezla rovnou do koupelny.

S pocitem úlevy jsem se ponořila do horké vany plné voňavé pěny. Radost mi vydržela jen do chvíle, kdy jsem o půl minuty později zjistila, že mám sedřený loket pravé ruky a dost možná taky naraženou kostrč. K tomu všemu jsem měla vlasy plné písku, což jsem opravdu netušila, jak se stalo.

Kdesi na zemi v hromádce mokrého oblečení mi zasténal telefon a já se pro něj splašeně natáhla, abych ten zvlhlý přístroj zachránila. Zlehka jsem ho osušila ručníkem a podívala se, kdo se mě domáhá. Ondra.

Povzdychla jsem si, a aniž bych si jeho zprávu přečetla, odložila jsem telefon na poličku. Potom jsem se znovu ponořila do vody, až mi koukal jen nos, a pomalu jsem uvažovala, proč vlastně Falko v bouřce uháněl opačným směrem, než je jeho dům, a taky že bych se mu možná někdy později měla za tu srážku omluvit, přestože bylo na pováženou, jestli jsem za ni mohla já, nebo on.

* * *

Nebudu tvrdit, že mě v pondělí ráno po probuzení vůbec nic nebolelo. Protože bolelo, a hodně. V autě jsem se kroutila jako žížala, co chvíli mi střílela bolest od zadku až k lopatce, a když jsem konečně dorazila do školy, místo soucitu jsem se dočkala jen posměchu.

„Nemůžu uvěřit,“ prohlásil Ondra už nejméně potřetí, „že ses prostě natáhla na louži! Je to vůbec možný? Jako… jako fakticky?“

„Jo, há há, bezvadný. Radši mi pomoz s tou taškou,“ řekla jsem, a aniž bych se zajímala, jestli ji chytá, hodila jsem ji po něm. „Bóže,“ zavrčela jsem a podepřela si záda.

„Hele,“ přestal se konečně šklebit, „nechceš vzít na chirurgii?“

„Aby se mi tam smáli jako ty?“ střelila jsem po něm podrážděným pohledem. „Ne, díky.“

„Ne. Abychom zjistili, jestli ti vážně nic není,“ opáčil a posadil se vedle mě do lavice.

Povzdychla jsem si, ale už jsem se netvářila tak nevrle. „Nic mi není, vážně. Prostě jsem sebou jenom sekla, na to se neumírá.“

Ve dveřích se objevila naše třídní učitelka, paní Pladová. A její vlasy měly zase jinou barvu. Vkráčela za katedru a hned začala předčítat seznam, který, jak neopomněla zdůraznit, vypracovala ve svém volném čase a čistě z dobroty svého srdce, aby nám pomohla.

„Hej, Anež,“ sykla na mě Bára. Evidentně ji přítomnost učitelky ani v nejmenším nezajímala. „Co si vezmeš na sebe?“

„Pořád ještě nevím,“ řekla jsem a obrátila se na ni. „V čem jdeš ty?“

„No, myslela jsem, že –“

„Dámy, neruším vás?“ ozvala se paní Pladová a Ondra mě chytil za ramena a obrátil správným směrem. „Jestli máte nějaké nápady, tak se o ně s námi prosím podělte,“ vyzvala nás. Bylo jedno, že role studentů a učitelů už neměly žádnou váhu, protože naše třídní se zkrátka ráda cítila jako paní situace, ať už šlo o cokoliv.

Odpovídat ale ani nebylo třeba, protože paní Pladová spustila znovu svůj monolog a já vyvalila oči na tabuli, která se za tu kratičkou chvilku vyrušování zaplnila seznamem.

„Nechceš ani hodit domů?“ zkusil to Ondra ještě jednou, když jsme byli po pěti hodinách propuštěni ze školy každý s jedním úkolem k zařízení.

„A ty půjdeš potom zpátky do Holoric pěšky?“ ušklíbla jsem se. Jediná pojízdná osoba s neomezeným přístupem k autu jsem ze svých spolužáků byla já, a to jen proto, že Zíkov je naprosto zapadlá a veřejnou dopravou zapomenutá vesnice. „Přestaň se bát každý modřiny,“ mrkla jsem na něj.

„Já se nebojím modřin. Jenom mám někdy pocit, že jsi schopná zničit sama sebe. Hotový harakiri.“

„To není pravda,“ bránila jsem se. „A navíc nejsem žádnej samuraj,“ řekla jsem a demonstrativně zamáchala rukama jako sekáčky na maso, přičemž se ozvala má válečná zranění ze včerejší srážky a místo efektního vystoupení jsem začala skuhrat.

„Ne, to teda rozhodně nejsi,“ souhlasil se mnou výjimečně v něčem, ale odvést od tématu se nenechal a pokračoval ve výčtu mých pochybení. „A minule v tom krámě taky.“

„Za to jsem přeci nemohla. Koho by napadlo, že ta –“

„Jo, jo. Nic mi neříkej. Pár let už tě znám,“ pronesl.

„A tím chceš říct co?“

„Že by se o tebe měl možná někdo starat.“

„Mám prarodiče.“

„Na všechno nejsou babičky,“ pověděl. „Myslím někoho, kdo s tebou bude pořád,“ zastavil se a vytáhl na mě obočí. „Hlídat tě na těch nebezpečnejch nákupech, a taky když zmokne silnice, nebo když budeš potřebovat obejmout…“

Pomalu mi došlo, kam tím zase míří, a udělala jsem na něj obličej. „Je fascinující, jakým směrem stočí jedno moje uklouznutí tok tvých myšlenek,“ řekla jsem a praštila ho přátelsky do břicha dřív, než stihl zase něco navrhnout.

Odemkla jsem naše Berlingo a hodila dovnitř nejdřív tašku, potom své potlučené tělo a nakonec se rozloučila. Ve zpětném zrcátku jsem viděla, jak Ondra pořád stojí na místě se zvednutou rukou a divným výrazem ve tváři.

Když jsem dojela domů, počasí bylo pořád stejné, jak se včera zkazilo – foukal vítr, na obloze se převalovaly modré mraky plné vody a chlad lezl za triko.

Pozdravila jsem dědu v křesle a vzala to rovnou po schodech do pokoje. Shodila jsem ze sebe tašku i mikinu a sedla si do širokého okenního výklenku s polštáři.

Celou cestu jsem přemýšlela nad Ondrou a jeho pokusy o vyvolání zemětřesení v našem přátelství. Jako obvykle jsem nevymyslela nic.

Zadívala jsem se přes zahradu ve snaze najít tam… cokoliv. Nápovědu, vysvětlení, řešení…

A uviděla jsem jen protější dům a okno podobné tomu mému. A protože bylo mrzutě zataženo a slunce se dnes vůbec nehlásilo do práce, uvnitř se i svítilo. V přecházející postavě jsem téměř okamžitě poznala Falka. První moje myšlenka byla, že to nejspíš bude jeho pokoj. Ta druhá, která se vynořila vzápětí, byla, že si musím pořídit žaluzie a naučit se zatahovat.

Zauvažovala jsem, jestli ho po naší včerejší srážce taky něco bolí a co si asi myslí o tom, že jsem ho sejmula a zdrhla.

Okno zase potemnělo a já ještě zkusmo natáhla krk, ale nic jsem už neviděla. Pomalu se ze mě stával profesionální šmírák, což nebylo nic lichotivého, ani když si to člověk pomyslí potichu a sám o sobě.

3. KAPITOLA

Ve čtvrtek odpoledne jsem přijela z tiskárny s náloží pozvánek na náš ples. Jako pojízdná osoba jsem měla za úkol předat je všem, kdo mají nebo kdy měli s naší školou něco společného. Ten úkol se mi nelíbil, považovala jsem to za diskriminaci osob držících řidičské oprávnění, ale nějak jsem se zapojit musela.

Byly tři odpoledne, když jsem procházela naši malou vesnici a uvažovala, jestli tam je vůbec někdo, kdo by na náš ples mohl přijít. Nakonec jsem předala jenom dva letáčky a pojala to jako procházku z kraje Zíkova až na druhý konec domů. Než jsem ale vešla na zahradu, oči mi sklouzly k vedlejšímu domu. Na příjezdové cestě nestála žádná auta.

Falko byl přísně vzato můj bývalý spolužák, začala jsem uvažovat, a tudíž má s naší školou co do činění. Z toho vyplývalo, že je skoro až mou povinností jakožto tvůrce letáčků ho na náš ples pozvat.

Stála jsem s rukou na klice a po chvíli si sama pro sebe pokrčila rameny. Co na tom, jen mu tam nechám papír a bude. Rozhodne se sám. Nic dramatického.

Tak jo. Vyrazila jsem k jejich domu a zastavila se u poštovní schránky.

KRAUZ, stálo tam.

Vhodila jsem jednu nablýskanou pozvánku dovnitř a se vším sebeovládáním prošla kolem oken. Málem mi praskly žilky v očích, jak jsem je kroutila, abych něco zahlédla.

Sotva jsem se ale dostala k nám na zahradu a zavřela za sebou dveře, zacloumal se mnou poryv větru a doslova mi oderval z náruče víc jak polovinu pozvánek. Papírky se vznesly do vzduchu a jako surfaři na vlně opustily náš pozemek a zamířily pryč.

„Do hajzlu!“ zařvala jsem a vydala se za nimi. Chytala jsem pozvánky a postupovala po silnici, jako bych sbírala Jeníčkovi drobečky. Nejhorší ale bylo, že mraky už zase těžkly a padaly níž a níž a já věděla, že se co chvíli rozprší.

Začala jsem nadávat. Vydatně a dost nahlas, a bylo mi to úplně k ničemu. To, co jsem stačila pochytat, jsem chvatně strkala do tašky a bylo mi upřímně jedno, jestli se pozvánky zmačkají. Hlavně že vůbec budou. Zlomyslný vítr ale hnal pořád ještě větší část mých pozvánek dál do vesnice kolem sousedů až k zatáčce a já se za nimi překotně hnala.

V tu chvíli mi bylo vlastně jedno, že lítám po silnici jako pomatená s hlavou k zemi a nevnímám. Jenže potom na mě dýchl teplý vzduch rozehřátého motoru a k uším mi kromě přicházející bouřky dolehl i řev skřípajících brzd.

Zbledla jsem jako stěna. Srdce jsem cítila až v krku.

Pomalu jsem zvedla hlavu od země, očima přejela znak Mitsubishi a podívala se skrz přední sklo. Na místě řidiče seděl k smrti vyděšený Falko; oči vytřeštěné, ruce v křeči na volantu. Byl to ten výraz, kterému byste se normálně zasmáli, jenže já se netvářila o moc líp.

Zůstala jsem u země tak, jak jsem byla, a vzdáleně vnímala, jak mi vítr ukradl poslední purpurové pozvánky, které mizely v nenávratnu. No, myslím, že můžeme čekat spoustu nezvaných hostů.

Falko se konečně pohnul, otevřel dveře a vystoupil. Popošel blíž ke mně a opatrně nakouknul před auto, jako by nevěděl, co tam má čekat.

„Málem jsem tě přejel…“ hlesl.

„Jezdíš jako prase,“ dostala jsem ze sebe.

Vykulil na mě oči. „Lítala jsi po silnici,“ utrousil bezbarvě a potom, jako by mu to celé teprve až teď došlo, se chytil za černé vlasy a zaklonil hlavu. „Já tě málem přejel!“ Chvíli jen tak zůstal s upřeným pohledem do nebe a pak mu ruce zmoženě klesly podél těla.

Konečně jsem se vydrápala na nohy. Byla jsem zpocená, udýchaná a nejspíš jsem se taky podruhé narodila. „Já…“

Falko nebyl jediný, komu vážnost celé situace došla až se zpožděním. Až teď jsem se začala třást. Při pohledu na kapotu centimetry ode mě a představě, že jsem byla skloněná a při nárazu by ze mě zbyla nejspíš jen krvavá šmouha… Nemohla jsem ten třas dostat pod kontrolu.

„Promiň,“ řekla jsem zaraženě. „Uletěly mi pozvánky na ples a já…“

„Jsi v pořádku?“ přerušil mě a udělal další krok.

Očividně se z toho už vzpamatoval, což jsem mu teď upřímně záviděla. Čekala jsem, že bude zuřit, ale jeho hlas tak nezněl, což jsem moc nechápala. Já bych přímo vyšilovala, kdyby někdo skočil pod auto mně.

„Není ti nic?“

„Ne.“

Zablýsklo se.

„Nasedni,“ řekl mi. „Hodím tě k domu.“

„Je to sotva pět minut chůze,“ informovala jsem ho. Ani nevím proč, ale pověděla jsem to tak nějak vzdorně, jako by za tím bylo něco víc.

„Ale bude pršet,“ namítl pohotově a jako naschvál mi na nos spadla kapka.

Neřekla jsem na to vůbec nic, jen jsem tam stála a zírala na něj, zatímco mi na hlavu bubnovalo čím dál víc vody. Nakonec jsem bez jediného slova obešla auto a nasedla si.

To auto působilo draze stejně tak zvenku jako zevnitř. Když jsme za sebou zabouchli dveře, měla jsem pocit, jako bych se ocitla v nějaké bublině, co mě oddělovala od světa za sklem.

Falko po mně hodil rychlým, kontrolujícím pohledem a já si úzkostlivě přitiskla tašku k tělu.

Pomalinku jsme se rozjeli – jako by to dělal naschvál po tom, co jsem řekla.

„Máš hezký auto,“ hlesla jsem, protože jsem nechtěla mlčet a ze všeho nejvíc jsem toužila rozehnat tu napjatou atmosféru.

„Není moje. Je strejdy. Dostal ho ke svý práci.“

„Taky bych chtěla mít takovou práci,“ poznamenala jsem ve snaze zavtipkovat. Naštěstí jsme v tu samou chvíli zastavili u našeho domu a já mohla uprchnout. Sáhla jsem po klice a otevřela, rozhodnutá vystřelit ze sedadla, jenže jsem zaváhala. Už podruhé během týdne jsem mu způsobila nějaký druh újmy. „Díky. A… ještě jednou promiň. Vážně mě to mrzí.“

„Hlavně že jsi celá,“ pousmál se. Nejspíš nechtěl, abych si myslela, že jsem ho rozhodila.

Pousmála jsem se taky a vylezla do deště.

Seděla jsem v kuchyni s horkým čajem (protože babička usoudila, že až moc často promokám) a zvažovala, jestli jsem Falkovi tu pozvánku do schránky měla vůbec strkat. Nejspíš si ten kluk zaťukal na čelo hned, jak to uviděl, potom co jsem mu kvůli tomu vlítla pod kola.

Zazvonil mi telefon. Ten zvuk mě zaskočil naprosto nepřipravenou, a tak jsem poposkočila. Než jsem se vzpamatovala a našla, kde jsem ho nechala ležet, oznamoval mi už jen zmeškaný hovor a tři zprávy – jednu od Ondry, dvě od Báry. Nemusela jsem si ani číst, co mi píšou, abych věděla, že se to týká organizace plesu, takže jsem to vzala rovnou po schodech do pokoje a v duchu se připravila na sáhodlouhé domlouvání další nepodstatné maličkosti.

* * *

V pátek v pět ráno jsem konečně rozdala poslední kusy těch zpropadených pozvánek a zhluboka a upřímně si oddychla. Do školy zbývaly ještě tři hodiny, a tak jsem prokličkovala městem, nechala auto u supermarketu a přelezla plot malého domku o několik ulic dál. Obešla jsem zahradu a začala mlátit do okna – nejdřív tiše a nenápadně, a když se nedostavoval žádný výsledek, tak pořádně.

„Řekni, že je prvního dubna, jinak tě zabiju.“ Z okna na mě zíral rozespalý Ondra a výjimečně se netvářil nadšeně mou přítomností.

„Není,“ usmála jsem se na něj a tiše dodala: „Bohužel je už červen.“

Nečekala jsem na pozvání a rovnou přehodila přes parapet tašku a po ní i sebe. Uvnitř jsem Ondrovi pocuchala už tak dost divoké světlé vlasy a postrčila ho zpátky k posteli.

„No,“ zachraptěl. „Ne že bych tě ve svým pokoji a potají neviděl rád, ale… Co tu sakra děláš tak brzo?“

„Musela jsem roznášet ty blbý pozvánky,“ vysvětlila jsem a sedla si k němu. „Už to mám hotový a do Zíkova se mi zpátky jet nechce.“

„Proč?“

„Protože bych tam usnula a už bych nevstala.“

„Jé,“ protáhl a zeptal se, jestli nemám hlad, žízeň, poruchu vnímání nebo skryté vražedné úmysly, přičemž já na všechno odpověděla: Ne.

„Chci jenom spát,“ zahlásila jsem a celá se svalila na postel.

Ondra na mě chvilku koukal, než sebou plácnul vedle a tak, jak jsme se vždycky dívali na televizi – s hlavou opřenou o zeď a nohama visícíma z postele –, jsme v minutě usnuli.

F.

Asi jsme se měli líp informovat o sousedech, než jsme se sem nastěhovali.

Nevadí mi, že jsme na vesnici, to vůbec ne. Ale bydlet zrovna vedle takový neřízený střely, jako je Anežka… Ta holka se mi pořád motá do cesty. Skoro se nemůžu hnout, abych na ni doslova nenarazil. A naposledy jsem ji dokonce málem přejel! A co je snad ještě horší, i když se snažím to nedělat, tak mi stačí jeden pohled z okna a vidím ji, jak se pohybuje po pokoji, telefonuje, nebo jen tak poskakuje, dokud si to neuvědomí, a potom zatáhne závěsy. Někdy si na to ale nevzpomene vůbec.

Mám obavy, že se naše cesty kříží až moc často. Měl bych si dávat pozor. Nemůžu dopustit, aby se dostala moc blízko.

Jakkoli blízko.

Hlavně nesmím ztratit hlavu.

… ztratit hlavu. Ha ha.

4. KAPITOLA

Sobotní den jsem začala až v jednu odpoledne a upřímně jsem se za to styděla. Dole na mě místo prarodičů a snídaně čekal jen vzkaz, že jsou na oslavě u svých známých.

Hned co jsem si to přečetla, připlácla jsem si ruku na obličej. Babička mi o tom říkala dva týdny dopředu. Prosila mě, jestli bych si neudělala čas a s dědou je nedopravila tam a zase zpátky, aby si to mohli užít.

A já na to zapomněla.

Projela mnou úzkost. Vyběhla jsem před dům, ale bylo pozdě. Auto bylo pryč a s ním i moje nálada a pocit spolehlivosti.

Stála jsem u silnice bosa a v něčem, čemu se nedalo říkat ani pyžamo. Byly to jen pouhé dva kusy oblečení v podobě krátkého tílka a kraťasů, co mi už vloni byly malý.

Dívala jsem se na cestu, smutná a rozmrzelá, a přemýšlela, jak to napravit, když vtom vyšel před vedlejší dům vysoký kluk, otočil se mým směrem a s pohledem na mně se zarazil.

Zamžourala jsem do sluníčka. Měla bych si konečně zapamatovat, že po letech máme zase sousedy, a ne z toho být pokaždé tolik překvapená.

Falko pomalu zvedl jednu ruku k hlavě ve váhavém pozdravu. Mávla jsem na něj úplně stejně a teprve až potom si uvědomila, proč na mě tak zírá. Bylo úplně k ničemu snažit se zakrýt rukama, a tak se mi jen nahrnula krev do tváří. Obrátila jsem se na patě a zmizela za dveřmi.

Zatímco jsem se převlékala, přemýšlela jsem, kolik času asi od odjezdu prarodičů uplynulo a jestli byli moc zklamaní, že jsem na ně zapomněla. Když už jsem na sobě měla oblečení, v kterém jsem se za sebe nemusela stydět, vyběhla jsem znovu před dům a rozhodovala se, jestli jít na autobus, nebo se doplahočit do Lábí na vlak.

Potom co jsem na druhém konci Zíkova zjistila, že nejbližší spoj do naší vesnice zavítá až za hodinu, a ještě k tomu potom odjede úplně jinam, než jsem potřebovala, bylo jasno. A protože do Lábí to bylo zase opačným směrem než autobusová zastávka, musela jsem se vracet přes celou vesnici.

Už z dálky jsem viděla, že před brankou sousedů jsou dvě auta, která tam předtím nebyla, a lidé pořád něco nosí dovnitř a ven. Sklonila jsem hlavu a cítila, jak mi na ni nemilosrdně praží slunce. Napadlo mě, že jsem se měla namazat opalovacím krémem a jestli nedostanu úžeh.

Znovu mě ale přepadl vztek na celou situaci, kterou jsem sama způsobila. Proč jsem si to nemohla zapamatovat? Proč jsem si to, sakra, nemohla někam zapsat? Byla to jediná věc, kterou po mně za celou věčnost chtěli, a já nebyla schopná ji splnit. Kruci!

Když jsem procházela kolem Falkova domu, zrychlila jsem a proklouzla ve chvilce, kdy zrovna nikdo nebyl venku. Přešla jsem kolem a snažila se myslet místo na ten trapas před půl hodinou spíš na to, jak u všech všudy najdu babičku s dědou na nějaký oslavě, která se koná kdovíkde.

Minula jsem ceduli oznamující konec Zíkova a dalších dlouhých osm minut jsem se táhla po silnici bez možnosti pustit si hudbu, protože jsem už skoro týden nemohla najít svůj přehrávač. Připadalo mi to jako za trest, být odsouzená poslouchat jen svoje užvaněný myšlenky a bzukot přírody, co zněl všude kolem. Po chvilce to monotónní řvaní brouků a kdovíčeho ještě narušil zvuk auta, prvního od chvíle, co jsem vyrazila.

Uhnula jsem víc ke krajnici a čekala, až se prožene kolem a mě zahltí prach od kol, ale to se nestalo. Místo toho jsem slyšela, jak auto zpomaluje a motor mi přede za zády. Nebylo to zrovna příjemné, ale rozhodla jsem se neotáčet. Jenže za chvíli to auto jelo krokem přímo vedle mě. Někde vzadu v hlavě mi začalo blikat světýlko potencionálního nebezpečí, které jsem se snažila ignorovat.

Auto se mnou drželo tempo a já koutkem oka viděla, že je velké a černé, což mi na klidu moc nepřidalo – byl to klasický model podezřelých vozů předurčených k páchání špatností. A potom se přes stažené okýnko ozvalo uvolněné: „Ahoj.“

Buď jsem byla neuvěřitelně zvědavá, anebo to způsobil povědomý hlas, protože jsem se otočila. „Falko,“ pronesla jsem se směsicí údivu, úlevy a zmatení.

Zastavila jsem a on šlápl na brzdu. Seděl v tom Mitsubishi, kterým mě chtěl přejet, měl na sobě bleděmodré triko, černé vlasy mu trčely kolem hlavy a na usměvavé tváři se mu krabatila dlouhá jizva jako ten první den, kdy u nás zazvonil.

„Kam jdeš?“ zeptal se a ani nečekal na odpověď, protože hned pokračoval: „Tímhle směrem je jen devět kilometrů vzdálený Lábí. Neříkej, že tam?“

„Tam,“ potvrdila jsem a zase se dala do chůze, načež Falko zařadil a pokračoval spolu se mnou.

„No a nechceš tam svézt?“

Podívala jsem se na něj. „Co ty jedeš dělat do Lábí?“

„Něco tam potřebuju,“ pověděl neurčitě. „Tak nasedneš si?“ vybídl mě, natáhl se přes sedadlo spolujezdce a otevřel mi dveře.

Zvážila jsem svoje možnosti. Táhnout se v parnu po silnici sama, nebo jet skvělým autem řízeným klukem, kterého sice skoro vůbec neznám, ale zrovna teď se tváří mile?

„Dobře,“ souhlasila jsem a vydrápala se dovnitř.

Falko se ušklíbl a vyjel od krajnice. Na malý okamžik jsem se začala bát, že cesta proběhne v duchu trapného mlčení dvou lidí, kteří se neznají a nemají si co říct. Jenže to jsem netušila, že Falko nemá nejmenší problém s nezávaznou konverzací.

„Můžu se zeptat, proč tě nejdřív vidím skoro nahou u domu a potom tě najdu, jak se plahočíš sama po rozpálený silnici?“

„Můžeš,“ řekla jsem a opřela se do koženého polstrování sedadla. „Protože jsem blbá.“

Falko se na mě podíval způsobem, který napovídal, že se rozhoduje, jestli se začít smát, nebo ne. Udržel si ale neutrální výraz a vletěl do prudké zatáčky. Chytila jsem se madla a v duchu si říkala, že jsem naposledy jeho řidičské schopnosti okomentovala zcela výstižně. On se ale se stylem své jízdy tvářil být spokojený, takže jsem mlčela a sledovala svoje vlasy, jak mi vlají z otevřeného okýnka ven.

„Víš,“ promluvil, „chtěl jsem se ti omluvit za to posledně.“

„Myslíš to, jak jsi mě skoro přejel?“

„C-co?!“ obrátil se na mě dotčeně. „Byla to nehoda!“

„Já vím,“ přikývla jsem. Měl pravdu, byla to nehoda, a i když bych si ho na to konto moc ráda dobírala, rozhodla jsem se ho zbytečně neprovokovat, protože mi právě teď koneckonců prokazoval laskavost. „Mimochodem, promiň za tu srážku před týdnem při bouřce. To byla totiž taky nehoda,“ ušklíbla jsem se.

„To je dobrý, zadek mě přestal bolet už předevčírem,“ mávl rukou a já se zasmála. Mně se záda ovšem připomínala ještě dnes. „Takže proč ses vydala do Lábí pěšky?“ začal znovu a bylo jasný, že s tím jen tak nepřestane.

„Slíbila jsem babičce, že je s dědou dneska někam odvezu. Jenže jsem zaspala a oni odjeli sami. To je celý.“

„Oni nemají řidičák?“

„Mají,“ ujistila jsem ho. „Ale jde o to, že mě o něco poprosili, já to slíbila a potom se na ně vykašlala.“

„A pěšky do Lábí jdeš teda proč?“ nechápal pořád. Zřejmě tu část, kdy mluvím o nespolehlivosti vlastní maličkosti, vůbec nepostřehl.

„Potřebuju se dostat na vlak a dopravit se k těm jejich známým, kam jeli, abych je z tý oslavy mohla aspoň přivízt domů, když už nic jinýho,“ vysvětlila jsem.

Minuli jsme ceduli Lábí a Falko zastavil auto. Jen tak, přímo za značkou. Trochu mě to zmátlo, ale řekla jsem si, že možná to svoje hodím tě do Lábí myslel doslovně a už se mě chce zbavit, takže jsem se natáhla po klice.

Než jsem ale stačila otevřít dveře a poděkovat mu, zeptal se: „Kde je ta oslava?“

„V Temči.“

„To je kde?“

„Asi tak čtyřicet minut odsud nevím kterým směrem.“

„Se mnou pětadvacet,“ ušklíbl se.

„Cože?“

„Vezmu tě tam.“

„Ne!“ vyhrkla jsem a tentokrát dveře už otevřela. „To je dobrý, vážně. Úplně stačí, že jsi mě vzal až sem. Navíc sis tu chtěl stejně něco zařídit, takže nebudu zdržovat a příště –“

„Anežko,“ přerušil moje vystupování. „Mně to vážně nevadí. Rád tě tam hodím.“

„Ne, díky,“ odpověděla jsem zdvořilým tónem. Popravdě mě docela vyděsilo, že to hodlal pojmout jako osobní závod s časem.

„Ani když mi tím uděláš radost?“

„Jak jako radost?“ zarazila jsem se.

„No,“ řekl a uchechtl se, přičemž já neměla nejmenší ponětí čemu. „Nechtěl jsem to vytahovat, ale mám dneska svátek.“

„Chceš, abych ti koupila dárek?“ zeptala jsem se šokovaně.

„Proboha, to ne,“ zakroutil hlavou a vyvalil na mě oči. „Chtěl jsem jen říct, že bych byl moc rád, kdybych mohl strávit trochu času s někým, kdo není upocenej pětatřicetiletej chlap.“

Vší silou jsem se snažila tvářit úplně neutrálně.

Falkovi došlo, co právě řekl, a cuklo mu ve tváři. „Ježiši, to znělo vážně příšerně,“ zatřásl hlavou. „Samozřejmě jsem tím myslel svýho strejdu. Tím chlapem. Protože on… totiž já…“

„Aha,“ vydechla jsem. Už jsem se začínala bát, co z toho vyleze. Ani teď to sice pořád neznělo moc srozumitelně, ale nemusím taky vědět o všem. Jenže… „No počkej!“ zarazila jsem se najednou. „Ty ale dneska nemáš svátek! Není Viktora.“

„Ne, Viktora ne, ale Falka jo. Riko mi dal svůj vlastní den, na Viktora se u nás totiž nehraje,“ ušklíbl se.

„A co to zařizování?“

„To počká. Tak co?“

„Tak jo,“ přikývla jsem a dveře zase zavřela.

Falko se na mě v tu chvíli pořádně zazubil a na neutrál sešlápl plyn, až to zařvalo. „Pětadvacet minut,“ mrknul na mě a já zažila nejrychlejší start v dějinách.

Rychlost, kterou bych ve svém Berlingu netolerovala, vypadala z výšky obrovského auta celkem v pořádku, ale na tachometr jsem se raději nedívala, i když jsem měla dojem, že v Temči jsme byli ještě dřív, než Falko vyhrožoval.

„Neuvěřitelný,“ hlesla jsem, když jsme vjeli do města a můj řidič se uráčil snížit rychlost na šedesát. „Ani na kole bych tu nebyla rychleji,“ zavtipkovala jsem.

Falko se jen ušklíbl a hned se začal rozhlížet kolem. „Kde přesně to je?“

To byla otázka. „Asi někde na druhým konci,“ pokrčila jsem rameny. „Od nádraží to je po hlavní rovně, pak po kruháku, do kopce, doleva, z kopce, doprava, kolem nějaký sámošky, přes most a před hřbitovem doprava.“

Podíval se na mě.

„Co?“

„Chvilku jsem myslel, že se tu spustila navigace.“

Udělala jsem na něj obličej a on vyrazil. Buď to skutečně bylo mým popisem, nebo se jen uměl dobře orientovat, výsledek ale byl, že za dalších deset minut už jsme přibržďovali na kraji města.

Že jsme v chatové oblasti, bylo jasné hned. Kolem města se táhly ohraničené čtverce půdy s menšími domky a většími zahradami, všechny na chlup stejné. Pomalu jsme projížděli a já si tak říkala, jak mám v té záplavě chatek asi poznat, kde jsou babička s dědou. O kousek dál jsme ale narazili na spoustu aut nahodile zaparkovaných u krajnic, a bylo jasno.

„Tady?“ zeptal se Falko a natáhl se přese mě k okýnku.

„Nejspíš jo,“ pověděla jsem a zabouchla za sebou dveře. Z dálky se ke mně nesl typický hluk oslavy.

„Hele, to je vaše auto,“ ukázal Falko prstem a já se po něm otočila. Stál mi přímo za zády, ani jsem si nevšimla, že vystoupil taky.

„Díky za svezení, někdy ti to budu muset oplatit,“ řekla jsem a čekala, až zaleze zpátky.

On ale místo toho zamkl auto a nesmlouvavě si zastrčil klíčky do kapsy. „Bez obav, určitě budeš mít spoustu příležitostí,“ mrknul na mě. „Tak jdeme?“

„Jdeme?“ zopakovala jsem, ale to už byl přede mnou a uzounkým chodníčkem mířil mezi pozemky.

Koukala jsem na jeho vzdalující se záda a nechápala, proč prostě nenasedne do auta a nezmizí, jak bych to udělala já. Snad nikdo se neseznamuje s cizími důchodci dobrovolně, nebo jo?

Najednou mi to celé přišlo, jako by naše „náhodné“ setkání u silnice pojal jako osobní výlet s cílem nehnout se ode mě a mých plánů. Ve chvíli, kdy se mi ztratil z dohledu úplně, jsem se za ním rozeběhla.

„Že ty jsi za mnou jel schválně, že jo?“ vybalila jsem na něj, když jsem ho doběhla, ale on mi věnoval sotva dvouvteřinový, nic nevypovídající pohled a potom, jako když pes chytne stopu, mě popadl za ruku a zatáhl do jedné branky.

Nevěřícně jsem na něj zírala a nechala se táhnout. Už jsem se nadechovala, že mu něco řeknu, ale on se o mě vůbec nezajímal. Jeho tvář se v okamžiku proměnila v jeden velký přátelský úsměv, který směřoval kamsi mimo mě.

„Dobrý den, jak se máte?“ zahalekal, když nás spolkl hluk.

Byli jsme na něčí zahradě, v pozadí stál malý domek oslavenců a všude kolem se pohybovalo možná k padesátce hovořících a smějících se lidí ve věku mých prarodičů, z nichž jsem alespoň vzdáleně znala sotva hrstku. Z hudby, která tam hrála, jsem rozeznala tak možná Marii Rottrovou a vzduch byl prosycen vůní jídla.

Držela jsem se Falka a sledovala, jak se se všemi zdraví a nikomu nepřijde divný, kdo to vlastně je a co tu dělá. Než jsme došli k babičce, a přísahám, že netuším, jak ji v tom mumraji dokázal najít, byla jsem z toho všeho dění dočista dezorientovaná.

„Zdravím, paní Bayerová,“ roztáhl pusu do obrovského, milého úsměvu.

„Oh, Viktore, co vy tady?“ zeptala se ho a teprve potom jí sklouzl pohled ke mně. „Anežko?“ podivila se, jako by ji jeho přítomnost tady nepřekvapila ani zdaleka tolik jako ta moje. „Jak ses sem proboha dostala?“

Odsunula jsem stranou myšlenku, že jí se ten kluk vedle mě nejspíš představil pravým jménem, zatímco ode mě vyžadoval jakousi přezdívku, a že moje jméno si Falko nejspíš nepamatoval, ale prozradila mu ho babička ten první den, kdy se k nim vecpala s buchtami, a místo toho ji pozdravila a nadechla se k zodpovězení otázky, jenže vtom jsem zachytila Falkův pohled a zarazila se.

Babička přimhouřila oči a zamávala mezi námi dvěma prstem. „Vy jste tu spolu?“ dovtípila se a Falko přikývl.

„Svezl jsem ji,“ vysvětlil za mě, ale víc k tomu nedodal.

„To je od vás milý, Viktore,“ pověděla babička málem až dojatě a potom obrátila pozornost na mě.

„Moc mě mrzí, že jsem zaspala, vážně. Neudělala jsem to schválně,“ vychrlila jsem ze sebe. „Takže jsem tu, abych vás aspoň odvezla domů, až budete chtít.“

„Ale to jsi nemusela,“ mávla rukou, jako kdybych to celé jen dramatizovala, jenže já znala svoji babičku. Ona není naštvaná, ona potom jenom vždycky srovná účet. „Karla nás pozvala, abychom tu pár dní zůstali. Uděláme si výlet, zajdeme do rybárny u potoka a tak. Už to máme naplánovaný. Skvělý, ne?“

Falko se usmál a já se zatvářila zmateně. „Takže vy nepojedete dneska domů?“

„Ne, vždyť to říkám. Několik dní tu zůstaneme. Jako na dovolený. A domů se potom odvezeme sami, nemusíš si dělat starosti, Anežko.“

„Aha,“ zamrkala jsem. „Takže…“ … jsem sem jela úplně zbytečně. Nemohla jsem si pomoct, ale i přesto, že jsem to byla já, kdo něco zvoral, cítila jsem se trochu naštvaně. Měla jsem výčitky, hnala jsem se skrz Zíkov sem a tam, a to všechno pro nic.

Odveta. Ona se nezlobila, nevyčítala. Jenom chytře, nenápadně a lstivě vracela úder. Tohle byl její styl – perfektní a decentní a já ho nesnášela a obdivovala zároveň.

„Zůstanete tu chvilku?“ zajímala se a já zavrtěla hlavou dřív, než by Falka snad mohlo napadnout souhlasit.

Sotva jsem se ale nadechla k opravdovému odmítnutí, někdo do mě vrazil tak silně, až jsem popošla o krok dopředu. Nasupeně jsem se obrátila, ale člověk, co do mě strčil, byl nějaký postarší děda v kostkované vestě a s dortíkem na tácku. Na takové lidi se jen těžko zlobí.

„Moc se omlouvám,“ řekl hned a bylo vidět, že je mu to opravdu líto. Potom si ale všiml mojí společnosti a přimhouřil na mě oči. „Madlo,“ oslovil babičku. „To je ta vaše vnučka? Je to vůbec možný? Takhle vyrostla? To už je pořádná ženská, panečku!“

„Ano, to je naše Anežka,“ pokývala babička hlavou. „Anežko, pan Prouza,“ představila nás. „Jezdila jsi s ním v traktoru, když jsi byla malá. Hrozně se ti to líbilo.“

„Dobrý den,“ pozdravila jsem ho a ignorovala Falkův škleb.

„Promiňte mi tu ránu, Anežko, doufám, že jsem vám neublížil. Na moji obhajobu, nemotorný jsem už od dětství,“ zasmál se.

„To je v pořádku,“ mávla jsem rukou. „Nejsem z porcelánu, něco vydržím.“

„Viktore,“ ozvala se znovu babička. „Byl byste tak laskav a odvezl tu naši popletu zase domů?“ požádala ho a já si tak říkala, jestli jsem se náhodou nepřeslechla.

„Samozřejmě, paní Bayerová,“ odpověděl Falko pohotově a obdařil mě pohledem, který prozrazoval, jak moc si užívá, že on je za toho hodného, kdežto se mnou se tu jedná jako s malým děckem.

A potom se to ještě zhoršilo, když se do toho vložil pan Prouza a s údivem na té nejvyšší možné úrovni zvolal: „To už má chlapce?!“ A já zrudla. „Sluší jim to, to je pravda,“ pokračoval, ale babička naštěstí zakročila dřív, než moje tváře stačily dosáhnout bodu varu.

„To je její kamarád, Jeníku. Z toho domu vedle nás, jak byl dlouho prázdný. Víte, jak tam…“

Okamžitě jsem využila mezery, kdy se pozornost odvrátila od nás, a otočila se. Popadla jsem Falka za loket a i s tím jeho nadšeným úsměvem ho odtáhla pryč.

5. KAPITOLA

Zabouchla jsem za sebou dveře a opřela si hlavu do sedadla. Auto se během té chvilky, co jsme byli pryč, nepříjemně vyhřálo, uvnitř se dalo sotva dýchat. Cítila jsem, jak mi hoří tváře.

Falko si sedl na místo řidiče a stáhl okýnka po obou stranách. Moc to sice nepomohlo, ale pořád lepší než nic.

„Tak traktor, jo? A já si myslel, že na tebe moje auto udělá dojem…,“ podíval se na mě s úšklebkem a já na něj vrhla vražedný pohled. „Jsi v pohodě?“ zeptal se mě náhle vážným tónem, když si všiml, jak vypadám.

„Vzala mi auto.“

„Co?“

„Vzala mi auto,“ zopakovala jsem. „Jsem nepojízdná. Nemám se jak dostat v pondělí do školy. Nic mi tam nejezdí.“

„Vždyť je ale hezký, že si tvoji prarodiče chtějí udělat volno, ne? Odpočinou si, načerpají na tebe síly…“

„Jo, bezva legrace, Falko.“

„No tak jim to přej,“ přemlouval mě dál. Jenže on neviděl, o co tu skutečně šlo. Babičku mám přečtenou jako knihu a dala bych ruku do ohně, že by v Temči s dědou nezůstali, kdybych je ráno na tu oslavu odvezla, jak jsem slíbila. „Není nic špatnýho, když se roz–“

„Jel jsi za mnou schválně, že jo?“ přerušila jsem ho. Nehodlala jsem se s ním dohadovat o tom, že babiččiny úmysly byly čisté a nepostranní.

„Co?“

„Dneska. Viděl jsi mě, jak jdu, a tak jsi jel za mnou. Vůbec jsi nepotřeboval do Lábí, že ne?“

Nic na to neřekl, jen se začal lehce usmívat, ale já se mračila. Mlčel tak dlouho, až jsem si začala myslet, že mi už neodpoví, a dokonce i jeho úsměv pomalu zmizel.

„Záleží na tom?“ pověděl nakonec.

„Proč jsi za mnou jel?“ zeptala jsem se mírně.

„Jak jsi řekla, viděl jsem tě,“ přiznal. „Napadlo mě, že máš možná problém, podle toho, jak jsi předtím vylítla z baráku. A já jsem zrovna neměl nic na práci a chtěl jsem vypadnout.“

Dívala jsem se na něj a najednou si připadala jako husa. „Promiň,“ hlesla jsem a vrátila hlavu zase do opěradla. „Jsem ráda, že jsi mě sem vzal, vážně. Bez tebe bych byla ještě teď na cestě a stejně by to celý bylo k ničemu.“

Falko se podíval do zpětného zrcátka a potom se zasmál. „Náhodou to bylo fajn,“ řekl. „A obzvlášť se mi zamlouval ten pan Prouza. Vypadal jako správnej chlap.“

„Správnej, jo?“

„Myslel si, že jsme…“

„No jo, to bylo vážně k popukání,“ protočila jsem oči. Možná by mi to přišlo taky zábavný, kdybych se necítila podvedeně a navzdory svému pozdnímu vstávání tak unaveně.

„Vtipný bylo, jak jsi zrudla.“

„To proto, že je děsný vedro!“ vrhla jsem na něj varovný pohled, aby nešťouchal do vosího hnízda, ale on se zase jen ušklíbl, jako by si všechno, co se dneska semlelo, opravdu užíval.

Potom konečně nastartoval a my vyrazili zpátky domů.

Ještě než jsme dojeli do Lábí, začaly se mi dělat mžitky před očima. Falko na začátku cesty zapnul rádio, takže jsme skoro nemluvili, což jsem ocenila, protože mi bylo hůř a hůř a na nějaký povídání jsem neměla ani chuť, ani sílu.

Tak jo, pane doktore.

Table of Contents

PROLOG

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA