Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Valentina Farinaccio

Momentálně nedostupná

Z italského originálu Non è al momento raggiungibile,
vydaného nakladatelstvím Mondadori Libri S.p.A.
v Miláně v roce 2022, přeložila Simona Reseková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2023
jako svou 8837. publikaci.

Redakce Lenka Češková
Korektura Hana Davidová
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Non è al momento raggiungibile © 2022 Mondadori Libri S.p.A., Milano
Translation © Simona Reseková, 2022
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-726-9 (ePub)
ISBN 978-80-7625-725-2 (pdf)
ISBN 978-80-7625-295-0 (print)

Mému bratrovi,
mé matce,
našim třem příjmením.

„Tvůj problém je pasivita.
Čekáš, že se věci změní,
jenže ty se samy od sebe nikdy nezmění.
Takhle žít, to musí být náročný.
Vzdáváš se tím své síly.“

Ottessa Moshfegh, Můj odpočinkový rok
(Mladá fronta, Praha 2021, překlad Jana Jašová)

PRVNÍ ČÁST

Čtyři dílky margherity, dva scuketou amozzarellou, tři sklobásou abrokolicí, jeden – ten poslední – sbuvolí mozzarellou acherry rajčátky zPachina, další dva sgrilovanou zeleninou advojitou mozzarellou, bez česneku. Požádám ho, aby pizzu nakrájel. Jsme tři, říkám, tak to udělej tak, aby od každé byly aspoň tři kousky.

Pizzaři je stejně jako mně. Má potetované rameno ablonďatou ségru, která mu každou sobotu vypomáhá. Vždycky mě zdraví, ikdyž jen procházím kolem. Někdy má na hlavě modrý šátek, jindy mu tmavé kudrny padají do tváře.

Pizzerii amůj byt dělí devatenáct kroků, kadeřnictví aprodejna ryb.

Kadeřnice zkřiví obličej do ne zrovna přívětivého úsměvu. Řítím se vpřed, sotva se na ni podívám. Nemyslím, že si to pamatuje, ale jednou jsem vešla dovnitř, do jejího salonu. Bydlela jsem tady teprve krátce aslušně jsem se jí zeptala, jestli by mi jen tak odva centimetry nezastřihla vlasy, protože ofina mi už začíná padat do očí.

Holka, která jí vypomáhala smytím afoukanou, ani nezvedla hlavu od časopisu, kterým si listovala. Aona, přehnaně opálená akategoricky neústupná majitelka, mi řekla, že bez objednání mi neostříhá vůbec nic. Ale vždyť tady nikdo není, podotkla jsem. Na shledanou, odpověděla.

Ale zpět kvěci, vydala jsem se tedy vpyžamu do pizzerie. Vžabkách, přestože prší.

Na zpáteční cestě objímám plnou, horkou kartonovou krabici apřes zápěstí mám přehozenou igelitku se dvěma pivy. Nikdy nekupuju jenom jedno pivo, pizzaři by to bylo podezřelé.

Nikdy nejím za stolem. Nikdy nejím oblečená. Nejdřív se svléknu. Zůstanu jen vkalhotkách atílku. Nerada se odhaluju; dělám to jen proto, že se téměř vždycky ušpiním. Nikdo mě nemůže vidět, nikoho by to ani nenapadlo.

Svalím se na gauč, záda opřená oopěrku, zbytek těla ve vodorovné poloze. Zapnu televizi, otevřu pivo apostavím ho na zem vedle ovladače. Začnu jedním kouskem od každé, od té nejchudší po tu nejpřeplácanější. Pak celé ještě jednou nanovo. Spřestávkou na pití, kdy se od láhve ani neodlepím. Mastná pusa, mastné prsty. Ubrousky zapomenu vkuchyni, to už se ale nedokážu postavit. Vtelevizi je vždycky nějaký vhodný pořad, jako třeba ten, kde předělávají domy nebo kde soutěží onejlepší restauraci.

Poslední sousta přežvykuju pomalu, slyším, jaký rámus mi dělají vhlavě, vpokoji, ve kterém pracuju, vmém životě, astěží je dokážu polknout. Pomáhám jim pivem, ale to jen znásobí pocit sytosti aještě ho zostří. Zvládnu spořádat všecko, vždycky.

Zvýšky pozoruju, jak se mi nadýmá břicho, atu, která se pod tím vším tukem ukrývá, už nepoznávám. Víceméně vtomhle bodě je mi špatně, pokaždé. Abrečím vpoloze plodu, tak úpěnlivě, až některé ze slz dopadají na zem, jako by se alespoň ony mohly zachránit po ztroskotání.

Mina se mě ptá, proč se nezarazím, když mi je tak špatně.

Odpovídám jí, že nevím. Vím, že se musím cpát, až dokud ve mně nezbyde sebemenší místo pro nic apro nikoho. Jenom když jsem plná, drobky mě píchají do stehen ana hrudi mám rajčatovou skvrnu, teprve pak dokážu přestat myslet.

„Apotom zvracíte?“ ptá se.

„Já nikdy nezvracím,“ odpovídám. Mám strach, že pak by mě opustila ita bolest.

Řím, Portuense.

Moje čtvrť.

Před třemi lety.

Náš společný život sDariem právě skončil. Jeden kamarád mi dal kontakt na chlápka, který potřeboval urgentně pronajmout byt. Okamžitě mi ho přepustil za výhodnou cenu, ale pod podmínkou, že si může zamknout věci vpokoji na konci chodby. Byl to praktický lékař ave svých třiapadesáti se zúčastnil mezinárodního konkurzu, na základě kterého ho vyslali do Švédska na výzkumný projekt onásledcích exantémových onemocnění.

Doktor se chystal vkročit do nového života, zatímco já se stěhovala do toho jeho. Budu dostávat jeho poštu, budu mít jeho jméno na domovním zvonku, zůstane mi jeho číslo na pevnou linku. Budu se dívat na ulici, na déšť ana ztracený čas ztoho jeho rádoby balkonku svýhledem na centrum pro seniory. Vedle vchodu byla prodejna ryb. Odva metry dál kadeřnictví, pak ta pizzerie abar Italia.

Můj bratr Paolo mi zavolal, aby mi řekl, že fakt, že já, která ryby nejím, bydlím vedle prodejny ryb, je znamením, že tohle místo pro mě není to pravé. Aže bych se tedy měla vrátit zpátky na jih, knim. Ti „oni“ byli on amá matka.

Můj bratr, který vždy stojí nohama pevně na zemi, je opět let mladší. Ryby začal jíst až jako dospělý, protože předtím napodoboval mě. Moje chutě, můj život. Já jsem například fandila Milánu, protože jsem byla zamilovaná do Maldiniho, aon taky fandil Milánu. Já jsem nejedla ryby, protože se mi zjejich pachu dělalo špatně, aani on nejedl ryby. Pak když jsem vyrostla, jsem Milánu fandit přestala, ale on ne. Ataky začal jíst ryby, ale já ne.

Každopádně, můj byt vprvním patře vPortuense byl jenom místem, kde jsem měla jen složit hlavu, dokud opět nenajdu svou cestu. Ale kam měla ta cesta vést, otom jsem ještě neměla páru.

Blog, který jsem si vedla, se jmenoval Píšu si to abyl věnovaný italské hudbě. Založila jsem si ho vpřesvědčení, že dřív nebo později mě odtamtud někdo vytáhne, aby mi třeba platil za to samé někde jinde. „To samé“ znamenalo psát opísničkách, rozpitvávat je anacházet vnich život toho, kdo je napsal. Dalla, Battisti, Lauzi, Mia Martini, Fossati, Vanoni. Žila jsem mezi svými obsesemi adoufala, že mě jednou budou živit. Ale přestože jsem měla stovky čtenářů, začínalo mi pomalu docházet, že moje psaní amé anekdoty do světa práce nikdo nepřemostí.

Bylo mi třicet čtyři aaž do rána jsem spávala na gauči před zapnutou televizí.

Kamarádi akamarádky se mi ozývali, telefonovali mi, zvali mě. Ale já jim podlehla málokdy, čím dál méně. Ukolébávala mě bolestivá lenost, která se pomalu měnila vosamělost.

Každou neděli odpoledne jsem brečela, zraněna hudbou, která ke mně doléhala zcentra pro seniory. Mazurka zperiferie, Lambada, Macarena. Ti staříci měli život akčnější než já.

Jeden večer jsem otom napsala na Facebook. Přeskočila jsem svůj blog ana závěr jsem přidala hashtag, protože mezitím jsem se naučila používat tu mřížku, za kterou je přilepené slovo nebo celá věta. Pochopila jsem, že tak se dá shrnout nějaká obecná myšlenka, trend nebo nepříjemný pocit, jako tomu bylo vmém případě. Vymyslela jsem si hashtag #portuencerka – jakožto parodii na neologismus influencerka – apak jsem klikla na přidat. Můj profil, neobývaný, už několik měsíců chřadl. Jako koneckonců ijá. Ale lidi ho začali lajkovat asdílet.

Mina se ptá, jestli to pořád dělám. Co jako? nechápu. Jestli ještě pořád spím na gauči, na tom samém, na kterém se pak cpu, dokud mi není špatně. Namísto slov jen souhlasně přikývnu, protože někdy ze sebe prostě nedokážu vydat ani hlásku.

Vracím se tam, kde jsem skončila.

Facebook mě uklidňoval. Byl to závazek. Především mě povzbuzovalo počítání lajků, odpovídání na komentáře avychutnávaní si těch malinkých, jakkoliv falešných, projevů náklonnosti. Čas od času jsem zveřejnila nějakou svou fotku, abych se pak vyžívala vzáplavě komentářů jako jsi překrásná nebo wow, které se pod ní rychle rojily.

Na fotkách vždycky vypadám dobře. Tak dobře, až mě kolikrát šokuje údiv lidí, kteří mě potkají naživo. Jsi velice fotogenická, říkají mi. Ta věta mi odjakživa zní jako odsouzení. Ataky na ni reaguju zklamaným povzdechem, až mi dotyčný, který si toho všimne, začne vysvětlovat, že to přeci myslel jako kompliment, vžádném případě ne jako urážku. Ale to není pravda, není to kompliment. Říct někomu, koho potkáš, že je velice fotogenický, znamená jediné: že naživo vypadá hůř.

Každopádně mi publikování mé tváře generovalo zvláštní akonstantní nárůst lajků, který mi přišel pro moje články vhod. Tím, že jsem vpodstatě střídavě publikovala dvě věci – fotky ačlánky, články afotky –, jsem svému profilu pomáhala krapidnímu růstu. Což se shodovalo srapidním nárůstem času, který jsem na něm trávila prohlížením, čtením, odpovídáním, počítáním. To, co jsem dělala dosud – že jsem se svěřovala svému blogu asvé psaní zaobalovala do roušky hudby –, jsem začala dělat na Facebooku. Přidávala jsem nová témata, poletovala mezi příběhy. Bylo to, jako bych zčistajasna změnila publikum, jako bych přelezla zpódia malého podniku vcentru města na divadelní prkna.

Každý den jsem dostávala desítky žádostí opřátelství. Selektovala jsem je jednu po druhé, protože jsem už téměř dosáhla limitu pěti tisíc přátel. Do některých profilů jsem se bláznivě zamilovala, projížděla jsem je skrz naskrz, monitorovala, idealizovala si je. Když jsem pak usoudila, že by mohly projít kontrolou, poctila jsem je nějakým tím komentářem vchatu. Samozřejmě jsem nikdy nepsala jako první, ale striktně až poté, co držitelé profilů prokázali vytrvalost tím, že mi poslali několik zpráv, které zůstaly bez odpovědi. Je zbytečné dodávat, že to byly zprávy hodné odpovědi. Protože kdo debutoval komentářem oočích nebo oúsměvu, ten byl bez šance. Mou obezřetnou pozornost si naopak vysloužil ten, kdo napsal něco neotřelého. Něco vtipného nebo originálního. Nechala jsem si lichotit, ale pořád jsem hrála mrchu, která neodpovídá na zprávy okamžitě akterá se, ato je hlavní, nikdy nerozkecává. Nějaké to „ano“ anějaké „ne“, maximálně krátké věty ukončené tečkou. Což znamená zachovat si odstup, diskuze je uzavřena. Vypadalo to, že jsem chladná, krásně nepřístupná, ato je to, co muže nejvíc rozpaluje apovzbuzuje ktomu, aby se nevzdávali. Jenomže pak jsem si zvykla na to, že je omě neustálý zájem, na notifikace, na oddanost, azačala jsem to brát jako samozřejmost. Tím jsem se stala víc sdílnou adostupnou, améně svůdnou. Nepřicházelo to postupně, ale vkonkrétní chvíli: tehdy, když jsem já napsala jako první. Čímž jsem vlastně připustila, že místo abych na sebe nechala čekat, začala jsem čekat já sama.

„Čekat na co?“ ptá se Mina.

Na to, že vytrvalá konverzace na sociální síti se může stát skutečnou apřenést se do mého obýváku avyplnit ho.

Ale to se nikdy nestalo.

Mina vystaví na odiv dva prsteny sbarevnými kameny, co má na pravé ruce, astarý známý šálek zporcelánu aryzího zlata. Sčajem zmaliníku, jak mi kdysi ozřejmila. Nakonec řekne, že je to tak pořád. Co? ohradím se. Že mám pořád potřebu něco vyplňovat, něco zacpávat, odpoví. Stím rozdílem, že teď ktomu používám pizzu, dodá. Řeknu jí, že ne, že teď je to úplně oněčem jiném. Místo odpovědi upije doušek čaje. Pomalounku, je pořád vroucí. Dělá to vždycky, když mi nechce říct, co si myslí doopravdy.

Abych se vté době uživila, uklízela jsem tři B&B.

Jedno na bulváru Trastevere, další ve via San Cosimato aposlední na piazza Sonnino. Trojúhelník narýsovaný vbřiše hlavního města, který jsem procházela každé ráno pěšky, shudbou vuších as lehkou hlavou. Nemusela jsem myslet na nic, jenom na úklid ana to, abych byla rychlá adůsledná. Můj šéf, plešatý avěčně přesmoc navoněný chlápek, zdědil ty tři byty před pár lety ajediný úkol, který si ponechal, bylo vítat zahraniční hosty, jelikož on ovládal všechny jazyky, zatímco já žádný. Já tedy měla na starosti Italy. Takoví šťastlivci, říkával, beznadějně jim popleteš hlavu.

Začínala jsem vdeset, končila ve dvě. Pět dní ze sedmi.

Platil mi devět eur na hodinu, načerno.

Devět krát čtyři: třicet šest.

Třicet šest krát pět: sto osmdesát.

Sto osmdesát krát čtyři: sedm set dvacet.

Vydělávala jsem tedy sedm set dvacet eur měsíčně. Což snějakými přesčasy apár směnami navíc mohlo udělat osm set eur.

Pak jsem stím skončila. Skončila jsem, když jsem si myslela, že to už nemám zapotřebí. Ateď když jsem stím opět začala, protože zase nevím, co se životem, mi už uklízení nevyhovuje. Ruce mám slabé aneudržím se na nohou. Už necítím tu touhu odklízet špínu ze života druhých. Možná že už prostě nedokážu pochopit, proč bych měla luxovat cizí pokoj, když umě doma to neustále vypadá, jako bych minulou noc slavila.

Ale já minulou noc neslavila.

Mina chce vědět, kdy to všechno začalo; říká, že je to důležité, že si to musí poznamenat.

Když mi došlo, jaký úspěch mám na Facebooku, musela jsem si založit taky profil na Instagramu. Ktomu jsem ale potřebovala nový telefon. Ana ten bylo potřeba pět set eur, pět set eur za adekvátní smartphone.

Mohla jsem oně požádat Paola, svého bratra, což by znamenalo přiznat mu svou slabost, cítit se povinována vysvětlením, ikdyž on by ho po mně nežádal. Vždyť co jiného je nový telefon, když ne rozmar?

Další možností byl nákup na splátky. Ale ani já, ani Paolo jsme nevěděli, jak na to. Bylo to pro nás nemožné, nedokázali jsme to. Protože když jsme byli děti, naše matka splácela všechno. Anejen to. Když nás poslala něco koupit do potravin, nedala nám peníze, ale instrukce: Řekněte, že to pak zaplatím já. Aod té doby jsme si vůči určitým praktikám vypěstovali jistý druh fobie.

Dvacet let mi trvalo pochopit, jak je to pro mě těžké: přiznat, že nemám peníze. Že je nemám vdaném okamžiku a– rozumí se – ani tak nějak celkově. Nechápala jsem například, co je to šek sodloženou platbou, ale pamatuju si na úšklebek toho, kdo ho přijímal, pokaždé když se matka snějakým vytasila.

Mina chce vědět, jestli jsem sní otom někdy mluvila. Říkám jí, že ano. Kdybychom všechno nespláceli, nic bychom neměli, tak mi má matka odpověděla, když jsem se jí na to tehdy zeptala.

Peníze jsem každopádně potřebovala. Anechtěla jsem, aby mi je půjčil Paolo.

Atak jsem tedy poslala zprávu majiteli B&B. Žádný mail nebo SMS. Jenom zprávu přes WhatsApp, abych byla rychlá aefektivní.

Mohla bych dostat nějaké směny navíc?

Aon mi odpověděl srdíčkem. Zasraným červeným srdíčkem.

Byl ženatý sGinevrou, otec tří kluků. Co mělo jako znamenat to srdce?

To je ano? napsala jsem mu srukou na čele, plná studu, že budu vypadat jako nějaká husička.

Pro tebe je to vždycky ano, upřesnil.

Poté jsem se odmlčela vočekávání, že opět napíše on, aby upřesnil, kdy mám pracovat.

Nakonec jsem si koupila Samsung S8. Bezvadný fotoaparát abezedná paměť na všechny ty fotky, které vyfotím nazdařbůh ve snaze otu jednu jedinou, kterou pak zveřejním. Prodavač mi vysvětlil, že se jedná ojediný telefon schopný konkurovat nejnovějšímu iPhonu. Atak jsem si stáhla Instagram azačala fotit.

Můj profil zatím zel prázdnotou, zato mi ale přišlo docela zábavné prohlížet si životy druhých. Grimasy, skupinové večeře, panoramata bezvýznamných krajinek. Obrázky měly málo filtrů ažádné ambice: nebyly nic víc než fotky, jenom fotky. Za několik málo hodin jsem získala tisícovku followerů. Nejdřív to byli přátelé apak ti, co mě sledovali na Facebooku, poněvadž je přednastavená notifikace upozornila, že mě najdou taky tady.

Můj plán byl takový: na Facebook budu nadále psát. Na Instagram budu naopak přidávat fotografie. Skraťoučkým popiskem ahashtagem #portuencerka.

To od té chvíle se pro mě smartphone stal nezbytností, Mino.

Ptá se mě, co myslím tou nezbytností. Odpovídám, že jí můžu vysvětlit, co pro mě vté době bylo nezbytné. Přikyvuje aohryzuje přitom vršek černého značkového pera.

Naprvní fotce, kterou jsem zveřejnila na Instagramu, sfiltrem crema, který jsem používala ze začátku pořád apak už nikdy, jsem měla ústa zkřivená na stranu. Všechny detailní portréty všech instagramových uživatelů té doby měly stejný křivý úsměv, identický úšklebek. Tatáž otrávená, nespokojená póza, od prvního pohledu strojená. Netušila jsem, kde se vzala, ale šířila se mezi mladými tak, jako se mezi nimi šíří některé boty. Jako když se jednoho dne zničehonic podíváš dolů avšichni je mají naprosto stejné. Všeho všudy jsem na Instagramu nebyla ani týden, auž jsem ktomu místu přirostla víc než kjakémukoliv jinému.

Vté době jsem publikovala fotky tak bezmyšlenkovitě, stakovou lehkostí, která mi dneska přijde natolik vzdálená, až mám pocit, že je snad publikoval někdo jiný.

Já, jak si dávám kafe vbaru Italia. Knížky na stole vobýváku vedle krabice od pizzy. Máta, kterou jsem nechala zvadnout, spopiskem pomátla se. Narozeninové oslavy přátel, rodinné obědy. Protože občas jsem se na víkend vracela domů. Azatímco mě matka nechávala být, uspokojena holým faktem, že jsem doma, Paolo říkal, že mám neustále vruce telefon. Že nemám plán. Že ho nikdy nemám. Že psaní afocení ze mě nedělá ani spisovatelku, ani fotografku. Měla jsem jenom ten nový telefon, který mi přišel jako pouťová atrakce akterý mě stál fůru hodin přesčasů vB&B vTrastevere, znichž většinu jsem měla ještě před sebou. Smajitelem jsme se dohodli, že ztoho uděláme dlouhodobou záležitost.

„Bože můj!“ vykřikla jsem. Vzápětí jsem toho litovala apřikryla si pusu dlaní.

Muž ve dveřích, blonďák se slunečními brýlemi, rozcuchanými vlasy astrništěm na bradě, se mě smobilem vruce zeptal: „Můžete mi potvrdit, že jsme jediní hosté?“ Kývla jsem na souhlas – potvrzuju. Stál okrok blíž než ten druhý, který zatím psal zprávu azvedl pohled jen na okamžik nezbytný ktomu, abych ho poznala. Byl to Bruno Baraldi, zpěvák apísničkář. Ten, který se oženil apak rozvedl sherečkou akterý získal roli vmezinárodním seriálu, zněhož jsem zhlédla první dvě série. Na Instagramu měl téměř čtyři miliony followerů.

Sepnula jsem ruce adoufala, že mi to odpustí.

„Je tady poblíž nějaký bar?“ byla Giuseppeho odpověď na mou prosbu.