Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

prof. PhDr. Zdeněk Helus, DrSc.

ÚVOD DO PSYCHOLOGIE
Učebnice pro střední školy a bakalářská studia na VŠ

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4581. publikaci

Foto archiv autora
Odpovědná redaktorka Maria Arnautovová
Sazba a zlom Milan Vokál
Zpracování obálky Michal Němec
Počet stran 320
Vydání 1., 2011

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s, 2011
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-3037-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7200-4 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7201-1 pro formát EPUB

1. Úvod: Cíl a pojetí této učebnice

Podrobný obsah

1. K rozlišení psychologie laické a odborné/vědecké

2. Devět znaků odborné psychologie

3. Obsahová stavba knihy

4. K dalším studijním pramenům

Cílem této učebnice je poskytnout výchozí, základní orientaci1 v psychologii těm, kdo se jí dosud nezabývali, anebo mají pocit, že své dřívější seznámení s ní potřebují oživit, nově uspořádat, založit na pevnějších základech. Mám na mysli jednak studenty středních škol, kteří mají předmět psychologie ve svém studijním plánu, samostatně nebo v rámci základů společenských věd, ale také ty, kteří v rámci pokračujícího vysokoškolského studia nebo celoživotního vzdělávání stojí před úkolem absolvovat úvod do psychologie. Kniha je koncipována tak, aby uspokojila i zvídavost těch, kteří si z čistě osobního zájmu chtějí ujasnit, co to psychologie je, na jakých základech je vybudována, k čemu je dobrá. Autor vynaložil úsilí, aby kniha nejen poskytla ty nejdůležitější informace, ale byla i zajímavou. Dbal, aby nezbytné teoretické pasáže byly skloubeny s vhodnými příklady, jak z konkrétních výzkumů, ilustrujících jak psychologie dospívá ke svým poznatkům, tak i z reálného života. Nemělo by uniknout, že psychologie je pomocnicí lidí v jejich rozhodování, překonávání náročných situací, řešení zapeklitých problémů, hledání cest smysluplného a zdravého života.

1. K rozlišení psychologie laické a odborné

Vyjděme z upozornění na skutečnost, že každý z nás je svého druhu psychologem, má své psychologické zkušenosti. To znamená, že se zajímá o lidi kolem sebe, chce znát jejich vlastnosti, chce vědět, proč se chovají tak jak se chovají, co zamýšlejí, na co stačí, jak prožívají určité události, v čem je na ně spolehnutí. V podobném duchu je psychologem i vůči sobě samému, chce se v sobě vyznat a řídit své jednání, aby dosáhl cílů, na kterých mu záleží. Klást si psychologické otázky a hledat na ně odpověď je běžnou nevyhnutelností. V tomto případě ovšem nejde o psychologii odbornou, ale laickou.

Laickým psychologem je dívka, která se vážně zamilovala a přemýšlí, zdali její chlapec je ten pravý; klade si otázky, zdali za tím, jak se k ní chová, je opravdu hluboký a trvalý cit.

Když muže opustila partnerka, na které mu záleželo, tak pravděpodobně laicky psychologizuje. Vyjasňuje si, proč se tak stalo: „Co na mé a co na její straně vedlo k tomuto konci a v čem bych se měl změnit, abych v budoucnu podobným selháním předešel?“

Laicky psychologizují rodiče, když zvažují, zda dát dítě na gymnázium, či nikoliv, a kladou si otázky po jeho schopnostech, vytrvalosti a píli.

Podobně je tomu, když vedoucí obchodu přijímá nového prodavače a snaží se ze vstupního jednání s ním vyvodit, je-li poctivý, bude-li se na něj moci spolehnout, dokáže-li dělat před zákazníky dobrý dojem.

Taktéž provádím laické psychologické sebezpytování, když mne přátelé pozvou na horskou túru a já si musím vyjasnit, zda takovou zátěž fyzicky i psychicky vydržím, zdali mne nepřemůže závrať z výšky, zdali mne vůbec něco takového baví a zda lidé, kteří se takto zaměřují, jsou pro mne těmi pravými.

Laická psychologie může být provozována velmi nešťastně. Známe případy, kdy se někdo v druhých lidech či v sobě samotném opakovaně mýlí, někdy s tragickými důsledky. Známe ale i případy, kdy je laická psychologie praktikována s kromobyčejnou zdatností. Téměř pravidelně se v televizi a tisku dovídáme o podvodních, kteří dokážou neuvěřitelným způsobem a opakovaně získávat důvěru lidí, aby je okradli, zneužili. Jsou známy bezpočetné historky o sňatkových podvodních, kteří vědí, jak jít na opuštěné ženy a „omotat si je kolem prstu“. Ale jsou známy i opačné, pozitivní případy, kdy nám někdo druhý dokáže vdechnout sebedůvěru; tak, že zvládneme věci, na které bychom si jinak netroufali; kdy nám někdo dokáže vnést do duše klid, pozvednout naši mysl když jsme v krizi. Máme radost, že jsme se setkali s dobrým laickým psychologem!

Zvláštním případem laické psychologie je tak zvaná psychologie narativní, založená na vyprávění. Setkáváme se s ní v románech, divadelních hrách, memoárové literatuře, filmech, rozhovorech o životních osudech. Je nedocenitelným zdrojem inspirací.

Geniálními, klasickými představiteli narativní psychologie jsou například Dostojevský, Strindberg, Proust, Kafka… Shakespeare nás třeba ve svém Othellovi uvádí do zrodu posedlosti žárlivostí a bezmocnosti určitého jedince jí čelit. Psychologizování ale prostupuje i takzvaný lehčí žánr, jmenovitě detektivky: Jádrem je vyprávění, objasňující motiv zločinu.

Již bylo řečeno, že laická psychologie není ušetřena vážných omylů, třeba i s neblahými důsledky. Cesty psychologického poznání a jednání je třeba postavit na pevnější základy, než jakých je laická psychologie schopna. Narativní psychologie nemá za cíl podat ucelený systém psychologického poznání, o který bychom se mohli opřít. Ale život v současné společnosti si naléhavě žádá rozvinuté, argumentované, hodnověrné poznatky, na které se lze spolehnout mnohem více než na závěry a domněnky psychologie laické. Pomysleme například na výběr řidičů veřejné dopravy ve velkoměstě; na odhalování příčin alkoholizmu či drogové závislosti a volbu adekvátní metody léčby; na strategii jednání s člověkem, který trpí úzkostmi ze selhání do té míry, že nedokáže využít schopností, které má apod. Takováto zadání, a mohli bychom uvést bezpočet dalších, se už zcela vymykají možnostem laické psychologie. Jsou to zadání pro psychologii odbornou.

2. Devět znaků odborné psychologie

Nadále se budeme zabývat odbornou psychologií, tedy psychologií budovanou na vědeckých základech. Je pro ni podstatná přítomnost určitých znaků, které jsou ovšem vlastní i jiným vědním disciplínám. Jak ale uvidíme v následujících částech a kapitolách této knihy, aktualizují se v psychologii jí vlastním způsobem, tak jak to odpovídá tomu, čím se zabývá, co je jejím předmětem.

Vědecká psychologie se opírá o poznatky, které jsou ověřené, průkazné a tvoří poznatkový systém. Konkrétně to znamená, že lze doložit, jak se k nim dospělo a jakými opakovanými šetřeními lze jejich platnost znovu potvrdit. Jejich platnost lze podepřít pádnými argumenty. Poznatky nejsou izolované, ale tvoří propojené poznatkové celky.

S poznatky a poznatkovým systémem souvisí úzce repertoáry metod a metodických postupů či strategií, díky kterým k poznatkům dospíváme. Repertoár metod je odborníkům široce dostupný a mohou jej využívat všichni, kteří chtějí již provedené výzkumy opakovat, kriticky přezkoumat co do správnosti či šíře jejich platnosti, adaptovat na nové situace apod.

Poznatky nezůstávají jen prostými fakty, ale jsou interpretovány, vysvětlovány co do svých souvislostí s jinými fakty, co do své platnosti, co do svých příčin a následků… Jinými slovy, stávají se součástí teorie, která krom toho, že poznatky vysvětluje, také otevírá perspektivy cest k poznatkům novým. Vybízí k formulaci hypotéz, které je třeba ověřovat.

Poznatky, metody a teorie nachází své vyjádření ve sdílené terminologii a rozvinutých, ustálených způsobech komunikace. Na tom je založen vědecký diskurz, který je neodmyslitelným předpokladem vývoje oboru.

Realizace dosud uvedených znaků nemůže být toliko záležitostí aktivit izolovaných jednotlivců. Tyto znaky jsou vytvářeny a široce realizovány v odborných a vědeckých centrech, badatelských a aplikačních institucích, do nichž jsou jednotliví odborníci včleněni, či na která se napojují, která respektují jako zavazující autoritu a pod jejichž přímou či nepřímou kontrolou se nachází. Dnes se stále více prosazuje, aby taková centra byla vpojena do mezinárodních sítí.

Postavení odborného psychologa je dosahováno školením, zajišťovaným vysokoškolskými pracovišti, která pro to mají oprávnění (akreditaci) a vydávají odpovídající kvalifikační osvědčení/certifikáty. Taktéž je stále důrazněji vyžadováno, aby odborný psycholog absolvoval různé formy celoživotního vzdělávání, čímž je zajištěno, že své poznání rozšiřuje; že neustrne, ale drží s vývojem svého oboru krok.

Odborní psychologové se sdružují ve stavovská sdružení, garantující rozvoj a prestiž oboru a jmenovitě také etické principy, kterými se řídí; vytváří směry a hnutí s jasně vyjádřenou koncepcí a definovanými cíli; zakládají fóra, na nichž komunikují své odborné a vědecké problémy; rozvíjí kritickou reflexi cest, kterými se psychologie ubírá, odhalují mezery a nedostatky ve své práci. Tomu slouží konference, semináře a workshopy, časopisy a knižní publikace.

Ke znakům odborné psychologie na vědeckém základě rovněž patří utváření vztahů k jiným vědním disciplínám, které mají s psychologií styčné plochy. Jsou to zejména neurovědy a některé lékařské obory, sociologie, pedagogika a četné další.

Psychologii charakterizuje široký záběr témat, kterými se zabývá – přesvědčí nás o tom i studium této knihy. Důsledkem je, že se člení do několika málo základních oborů a velkého množství oborů aplikovaných. Mezi nimi je ovšem živá komunikace, nastolující základní povědomí o jednotě psychologie jako vědní disciplíny. Základní psychologické obory vytváří fundament, na kterém stavba psychologického poznání spočívá. Jsou to především psychologie obecná, psychologie osobnosti, psychologie sociální, vývojová, biologická. Čtenář této knihy bude s některými z nich blíže seznámen. Aplikované obory zajišťují služby psychologie v nejrůznějších oblastech životní praxe, odpovídají na poptávku po psychologii v současné společnosti. Mezi nejdůležitější patří psychologie klinická (problémy diagnostiky osob s psychickými potížemi a péče o ně), psychologie zdraví (problematika činitelů zdravého způsobu života a předcházení vlivům škodícím zdraví), poradenská psychologie (poskytující kvalifikovanou pomoc lidem v různých oblastech jejich bezradnosti a těžkostí), pedagogická a školní psychologie (řeší problémy adaptace na školu a výuku, činitelů vzdělávacího úspěchu či neúspěchu žáků), psychologie práce (zabývá se podmínkami pracovní činnosti a činiteli ovlivňujícími pracovní výkon), forenzní psychologie (zabývá se psychologickými problémy soudnictví a věznění), psychologie sportu a mnohé další.

3. Obsahová stavba této knihy

Uvedení do psychologie, které je cílem této knihy, rozvedeme v šesti tematických okruzích, kterým budou věnovány její jednotlivé části.

V části prvé se budeme zabývat vznikem odborné/vědecké psychologie. Ujasníme si, že se zde nevynořila ze dne na den. Má své předchůdce, kteří razili jejímu vzniku cestu. A můžeme také zaznamenat události, které už s tímto vznikem přímo souvisí. Takový pohled do minula není jenom zajímavý, je i důležitý: Dává nám pochopit, čím vším bylo třeba projít, co bylo třeba překonat a co muselo vyzrát, aby psychologie nabyla své stávající podoby.

V části druhé nás bude zajímat, jak vlastně psychologii dnes definovat. Co je jí dnes souzeno zkoumat, aby dostála úkolům, které jí přináleží v soustavě vědních disciplin. Nebo jinak řečeno, budeme se zabývat otázkou, co je vůdčím předmětem psychologického zájmu. Zjistíme, že psychologie nenabízí jednu odpověď, ale odpovědi přinejmenším čtyři. Jsou to ovšem odpovědi, které spolu mohou a měly by souviset. Ujasníme si, co to znamená, že:

psychologie se zabývá duševními/psychickými jevy, že zkoumá vědomí a nevědomí;

psychologie se zabývá chováním;

psychologie zkoumá, jak psychické jevy a chování souvisí s tělesností člověka, jmenovitě s jeho neurohumorálním systémem, a na prvém místě se stavbou a fungováním mozku;

psychologie zkoumá, jak psychické jevy a chování souvisí s tím, že člověk je od narození do konce života vnořen do společensko-kulturního systému, do systému norem a hodnot, zvyklostí a pravidel, které si jej podrobují, která do něho vrůstají, jejichž působení se nemůže vymknout, protože zakládá jeho druhou přirozenost.

V části třetí se budeme zabývat ústředním tématem základní psychologické disciplíny – psychologie obecné. Tématem základních duševních jevů, které vyčleňujeme z proudu našeho prožívání. Budeme se věnovat:

Vnímání, kterým vcházíme v bezprostřední kontakt se světem kolem nás, ale také s vlastním tělem; díky vnímání se skutečnosti, která nás obklopuje, dostává její vnitřní, psychické reprezentace.

Představám, pamětním a fantazijním. Ujasníme si jak to, co jsme vnímali, v naší psychice uchováváme, přetváříme, uvádíme do nových souvislostí.

Myšlení, díky kterému dokážeme odhalovat a nastolovat problémy a řešit je. Připomeneme si vztah mezi myšlením a jazykem, který je jeho nejdůležitějším nástrojem, umožňujícím naše myšlení rozvinout, naše myšlenky komunikovat. Zvláštní pozornost budeme věnovat vývoji myšlení v dětském věku a cestám jeho rozvoje ve škole.

Emocím, citům. Vyjdeme ze skutečnosti, že naše prožívání bývá prostoupeno vzrušením, kladným či záporným laděním. Pozornost budeme věnovat také fyziologickým souvislostem emocí a jejich vyjadřování. Rozlišíme jejich základní druhy. Neopomeneme ani téma, které je dnes aktuální, o kterém se hodně píše a hovoří, téma tzv. emocionální inteligence.

Motivaci, lidskému směřování a usilování. Provedeme klasifikaci potřeb a upozorníme na jejich vztahy s vnějšími popudy/incentivami. Povšimneme si dvou významných témat, která dlouho stála v popředí motivačních výzkumů a ani dnes neztratila svou platnost: témat výkonové motivace a kognitivní disonance.

Učení a v úzké souvislosti s ním také paměti. Učení vymezíme jako základní činnost adaptace, opírající se o předchozí zkušenost. Rozlišíme základní mechanizmy učení – učení signálům (podmiňováním), učení operantní, učení nápodobou. Pozornost budeme věnovat specifikům lidského učení a snahám o jeho efektivitu ve vzdělávacím procesu. Upozorníme na skutečnost, že učení může za jistých okolností vést i k disfunkčním výsledkům, snižujícím vyhlídky jedince dosáhnout cíle či úspěchu.

Tématem čtvrté části knihy je osobnost, tedy individualita, která je nositelem duševních jevů, jednajícím subjektem. Důraz položíme na vyčlenění a charakteristiku základních vlastností; neboli složek osobnosti, jejichž poznání nám umožní jedince pochopit, předvídat, jak se zachová (co dokáže), adresně k němu přistupovat. Zvýšenou pozornost budeme věnovat schopnostem, temperamentu a charakteru, ale také vlastnostem odolnosti a dalším, které nám přibližuje psychologický výzkum. Dalším závažným tématem psychologie osobnosti, kterému se budeme věnovat, bude téma „jáství“, tedy vztahu člověka k sobě samému, jeho sebepojetí.

Část pátá bude věnována psychologické problematice mezilidských vztahů, postavení člověka mezi lidmi, ve společnosti. Bude uvedením do jedné z hlavních psychologických disciplín, psychologie sociální. Ujasníme si, co a jak ovlivňuje dojem, který si o sobě navzájem vytváříme, a jak tento dojem ovlivňuje jednání. Dále se budeme zabývat sociálními skupinami, do nichž je člověk začleněn, v nichž má svou pozici, hraje svou roli. Důležitou oblastí, na kterou se rovněž zaměříme, je oblast interakcí a komunikací, v nichž se mezilidské a sociální vztahy odehrávají. Neopomeneme skutečnost, že vztahy mohou být narušené (nabýt asociální či antisociální podoby), a že je třeba hlouběji porozumět i vztahům prosociálním, lidi navzájem sbližujícím.

A konečně poslední, šestá část bude uvedením do psychologie vývojové. Bude podán výklad činitelů, kteří vývoj člověka ovlivňují a v návaznosti pak charakteristika základních úrovní vývoje: Vývoje jako zrání, učení, socializace osobnosti, edukace (výchovy a vzdělávání), sebeutváření osobnosti. Následovat bude stručný výklad jednotlivých vývojových epoch a období, jimiž na své cestě životem procházíme.

4. K dalším studijním pramenům

Předložená učebnice samozřejmě není jedinou svého druhu. Minimálně čtyři široce dostupná díla sledují podobné cíle v obdobném rozsahu i tematické skladbě.2

Maria Fürst: Psychologie (Včetně vývojové psychologie a teorie výchovy). Votobia: Olomouc 1997.

Hans Kern, Christiane Mehl a další: Přehled psychologie. Portál: Praha 2006.

Pavel Říčan: Psychologie (Příručka pro studenty). Portál: Praha 2006.

Marie Vágnerová: Základy psychologie. Nakladatelství Karolinum: Praha 2007.

Doporučuji, aby si student alespoň jedno z nich zvolil pro doplňující orientaci a uvědomil si tak, že různá psychologická témata lze pojednat odlišným způsobem a že jednotliví psychologové se mnohdy různí v tom, na co kladou důraz, jaký výklad volí a jak v jeho prospěch argumentují.

+ + +

Autorovi nezbývá než popřát všem, kteří se odhodlají k četbě, respektive studiu této knihy, aby v ní nehledali jen soubor poznatků, z nichž budou eventuálně zkoušeni; ale také a především vědění, inspirující na cestě životem. Pomáhající vyznat se v sobě samotném, ve druhém člověku, na kterém nám záleží, v lidech kolem nás. Tak, abychom si byli vzájemným obohacením.

1 Hovořím-li o orientaci výchozí a základní, hodilo by se ještě dodat, že to bude orientace stručná. Existují totiž v překladové české literatuře díla, taktéž zamýšlená jako úvody do psychologie, která jsou však nesrovnatelně obšírnější. Tak „Psychologie“ R. Atkinsonové a spoluautorů (Portál, Praha 2002) čitá 750 stran velkého formátu; podobný rozsah má i „Psychologie“ S. Kassina (Computer Press, Brno 2007). Autor tak stručného díla, jako je tato učebnice, tedy stojí před téměř nadlidským a riskantní úkolem co vybrat, co vypustit, tak aby obraz psychologie, který podá, zůstal obrazem korektním.

2 Čtenář, který klade na své studium vyšší nároky, může s velkým užitkem čerpat z publikací rozsáhlejších, které jsem uvedl výše, v poznámce pod čarou na str. 11 Odkazy na další díla, seznamující se speciálněji zaměřenými tématy, najde čtenář v závěru každé ze šesti častí této knihy.

Část první
Vědecká psychologie: 
Od předchůdců k jejímu zrodu

Podrobný obsah

1. Pět zastavení na cestě ke vzniku vědecké psychologie

1.1 Zastavení prvé – důraz na duši

1.2 Zastavení druhé – důraz na mysl, vědomí

1.3 Zastavení třetí – důraz na reagování

1.4 Zastavení čtvrté – zkoumání vztahu mezi psychickými jevy a mozkem

1.5 Zastavení páté – člověk jako příslušník národa či pohlcený davem

2. Zrod vědecké psychologie – čtyři vybrané události jejího počátku

2.1 Založení první laboratoře

2.2 Vydání velkého syntetického díla

2.3 Klinická bádání, psychoterapeutická pomoc

2.4 První testování

***

Stručná rekapitulace první části

Náměty k promýšlení a cvičení

Literatura k rozšiřujícímu a prohlubujícímu studiu

Důkladné vysledování významných událostí, pozoruhodných myšlenek a objevitelských činů minulosti, razících cestu současné vědecké psychologií, není cílem této kapitoly.3 Úplně odhlédnout od vytváření předpokladů vzniku současné psychologie by ale nebylo moudré. Díky jejich stručnému přiblížení si uvědomíme, že:

Úsilí orientovat se v tom, co nazýváme duše, duševní život, psychika, mysl, prožívání, vědomí a nevědomí, osobnost, provází člověka po celá tisíciletí. A psychologie je povinována se těmito tématy zabývat, vždyť zaujímají významné místo v poznání, sebepoznání a sebeovládání člověka. A sebepoznání, spolu se sebeovládáním, tvoří jeden ze základů civilizace, kultury, společnosti i individuálního života…

Proměny tohoto úsilí v minulých staletích nás poučují, jak různými cestami se může ubírat, a učí nás pokoře: Vždyť pozoruhodné výkony dnešních psychologů budují na něčem, s čím bylo třeba se vyrovnávat, co bylo nezbytné překonávat, ale také k čemu bylo nezbytné se vracet, jako ke znovu a znovu se připomínajícímu inspiračnímu zdroji.

Náš stručný historizující pohled se omezí na výběr a stručnou charakteristiku pěti mezníků, které na cestě ke vzniku současné psychologie sehrály bezesporu mimořádnou roli. Poté navážeme událostmi, které souvisí se samotným jejím zrodem na přelomu devatenáctého a dvacátého století.

1. Pět zastavení na cestě ke vzniku vědecké psychologie

1.1 Zastavení prvé – důraz na duši

Prvé z našich zastavení nás vrací o bezmála dvě a půl tisíciletí zpět – do antického Řecka. Připomíná nám, že v doslovném přetlumočení slovo psychologie znamená nauku o duši (řecké slovo psyché znamená duši). Jak byla tato duše chápána? Platon (427–347 př. n. l.), kterého musíme v této souvislosti jmenovat na prvém místě, považoval duši za samu podstatu člověka. Svou duší má člověk vztah k idejím – jako je krása, pravda, zbožnost, láska… Tyto ideje jsou věčné a svým vztahem k nim, skrze svou duši, má člověk na věčném životě účast. Respektive měl by, kdyby se nízkými touhami všednodennosti své duši neodcizil, kdyby ji tak říkajíc neztratil ze zřetele, či nezanedbal. Úkolem tedy je, aby člověk svým filozofováním, respektive moudrostí obnovoval svou duševní podstatu, aby obracel skrze svou duši pozornost k idejím, spojujícím jej s tím, co trvá, oproti tomu, co míjí a je jenom marným staráním.

Platonův žák Aristoteles (384–322 př. n. l.), autor spisu „O duši“, považoval duši za univerzální oživující základ všech bytostí. Lidská duše ovšem není jenom něčím oživujícím, je také činitelem rozumového poznání, kterým dospíváme k pravdě, a volního úsilí, kterým usilujeme o dobré, spravedlivé skutky. A je třeba dbát, abychom duši v těchto jejích kvalitách svým řádným životem posilovali a rozvíjeli. Charakteristické pro Aristotela ale je, že duše není entitou, schopnou existovat mimo tělo, tím méně toužící, aby se od těla osvobodila (jak uvažoval Platon, pro kterého je tělo vězením duše). Duše, včetně své nejvyšší úrovně, kterou je duše rozumová, „není oddělitelná od těla, což platí i o jednotlivých, konkrétních částech duše“.

Ve středověku můžeme vysledovat linii navazující především na Platona, a linii navazující spíše na Aristotela.

Významný představitel linie prvé, Augustinus (354–430), v tomto duchu vyznává: „Chci poznat Boha a duši. Jinak nic? Ne, jinak naprosto nic.“ Jedině takové poznání nás skutečně pozvedá, je spásné, to znamená, otevírá před námi věčnost.

Naopak k Aristotelovi se hlásil vůdčí myslitel vrcholného středověku Tomáš Akvinský (1225–1274). V souladu s Aristotelovou naukou kladl důraz na rozum. Ten je naší nejvyšší psychickou obdařeností, díky jejímuž používání dokážeme vládnout citům, ale především vůli: Rozum jí dává jasný směr. Tento jasný směr vůle, řízené rozumem, mapují ctnosti, jako je umírněnost, odvaha, opatrnost, spravedlnost. Díky ctnostem život nepropadá chaosu a neřestem, ale odehrává se v řádu, kterým předjímáme vyšší řád boží lásky.

1.2 Zastavení druhé – důraz na mysl, vědomí

S nástupem novověku, jmenovitě osvícenectví a racionalizmu, pojem duše postupně ustupuje a do popředí se dostává skutečnost prožitkově zřejmější, důvěrněji známá – mysl, respektive prožívající nitro člověka. Připomeňme si, že jde o dobu grandiózních výbojů člověka: Jsou objevovány nové kontinenty, rodí se nové cesty poznání, které otevírají nové možnosti vlády člověka nad přírodou, nad osudem; a to vše díky aktivitám mysli, která poznává, promýšlí, rozhoduje se a zvládá. A pokud je pojmem duše stále ještě aktuálním pojmem, pak se postupně proměňuje jeho význam.

Mezi mysliteli této etapy zaujímá přední místo René Descartes (1596–1650). Duše na jedné straně – a zde je návaznost na platonsko--aristotelskou tradici – zahrnuje jí bytostně vlastní vrozené ideje duchovní povahy, jako ideu „já“, ideu Boha, či ideu věčnosti nebo dokonalosti (krom toho ale také ideu geometrických axiomů!). Nemenší pozornost si ale zaslouží také ideje odvozené, tj. v duši vyvolané/indukované působením vnějšího světa. Tedy naše zkušenosti s jevy životních okolností. Například vůně květu, hlas hromu, tvar stromu. Především však duše je dějištěm myšlení, a to myšlení kritického, pochybujícího, zkoumajícího. Tímto směrem se také ubírá slavný Descartův výrok „Myslím, tedy jsem.“ Tento důraz znamená ve svém rozvedení přelomové novum.

Následný spor se rozhořel zejména kolem existence vrozených, duchovních idejí. Například John Lock (1632–1704), jeden z vůdčích představitelů anglického empirizmu (směru zdůrazňujícího zkušenost, empirii, oproti spekulaci) existenci vrozených idejí rozhodně popíral: Na svět přicházíme s myslí prázdnou jak list čistého papíru; a teprve naší zkušeností se mysl naplňuje. Lock se proslavil výrokem, že v mysli je pouze to, co do ní vstoupilo z vnějšího světa, skrze smysly. Proti radikálnímu popírání existence vrozených idejí se neméně rozhodně stavěl například Gottfried Wilhelm Leibnitz (1646–1716), připomínáním existence tak zvaných věčných pravd. Rozlišoval dva druhy vnímání: percepci, díky které evidujeme skutečnosti okolního světa, a apercepci, díky které evidujeme věčné skutečnosti, vrozeně obsažené v našem nitru (v duši).

Značný, rovněž převratný význam měla snaha vysvětlit, jak vlastně mysl funguje. Důraz byl kladen na vytváření asociací – spojů mezi obsahy mysli. Odtud název asocianizmus. Například jeho vůdčí představitel David Hume (1711–1776) rozpracoval tři principy tvorby asociací: princip sdružování idejí (obsahů mysli) podle podobnosti, časového či prostorového sousedství (dotyku) a příčiny-následku.

1.3 Zastavení třetí – důraz na reagování

S rozmachem přírodních věd v průběhu devatenáctého století souvisí i snahy mnoha exponentů psychologicky orientovaného bádání aproximovat k modelu přírodních věd. Psychologii je třeba zakládat na empirických důkazech, vyvozených ze striktně kontrolovaných experimentů. A to i za cenu zúžení pohledu na rozsah psychických jevů: To, co empiricky uchopit nelze, má být ponecháno mimo oblast vědy. Takto se hlásí o slovo nastupující pozitivizmus. V jeho duchu je třeba, aby také vědy, zabývající se duševními projevy člověka, opustily přetrvávající spekulativnost a hledaly jasná, pokud možno experimentem či alespoň střízlivým pozorováním podložená fakta. Nad jiné pádně to vyjadřuje směr, vystupující pod označením psychofyzika, aspirující být novým moderním vědním oborem, zkoumajícím vzájemné vztahy mezi fyzikálními jevy a jejich prožíváním, a to co možná nejexaktnějšími měřeními. Vůdčími představiteli byli Ernst Heinrich Weber (1795–1878) a Gustav Theodor Fechner (1801–1878), působící v Lipsku. Weber se proslavil výzkumy tak zvaných rozdílových prahů při vnímání. Jinými slovy, zajímala jej otázka, jak malé rozdíly mezi podněty (třeba tíhou závaží, intenzitou světla, silou hluku apod.) jsme už s to zaznamenat. Odpověď podává Weberův zákon, konstatující, že při nízkých intenzitách podnětů jsme s to rozlišit menší rozdíly (rozlišovací práh je nižší), než je tomu u silných podnětů; při vysokých intenzitách jsme s to rozlišit jen rozdíly větší (rozlišovací práh je vyšší). Fechner spolu s Weberem pak formulovali zákon Weber-Fechnerův, který praví, že narůstá-li síla podnětu geometrickou řadou, roste přesnost jeho prožitkového evidování řadou aritmetickou.

Fechner sám dále přišel s rozlišením tak zvaných absolutních a rozdílových prahů smyslové citlivosti. Absolutní práh se týká té nejnižší intenzity podnětu, kterou jsme s to zaznamenat (vyvolá už počitek). Oproti tomu rozdílový práh se týká změn v intenzitě, které jsme s to už zaznamenat jako rozdílné.

1.4 Zastavení čtvrté – zkoumání vztahu mezi psychickými jevy a mozkem

Badatelé, zabývající se pochody v mysli a reagováním organizmu, si nemohli nepovšimnout souvislostí těchto pochodů a reakcí s určitými mozkovými centry. V této linii uvažování a bádání sehráli mimořádnou roli dva neurologové – Francouz Paul Broca (1824–1880) a Němec Karl Wernicke (1848–1905). Broca zjistil, že existuje mozkové centrum (dnes nazývané centrem Brocovým) řečového projevu; tedy centrum regulující řečovou motoriku. Jeho poškození (úrazem, nádorem) způsobuje, že pacient sice řeči rozumí, ale řečový projev je drasticky omezen, a to aniž jsou jakkoliv poškozeny periferní artikulační orgány. Příčina je tedy centrální, mozková. Pacient, na kterém Broca svůj objev učinil, dokázal odpovídat jen gesty či zvukem „tan“. Řeči druhých normálně rozuměl. Tento fenomén je nazýván motorická afázie.

Wernicke o něco později doplnil Brocův objev nálezem tzv. senzorické afázie, kdy postižený dokáže normálně produkovat řeč, která ale postrádá smysl; a nerozumí tomu, co říkají druzí. Souvisí to s poškozením jiného mozkového centra, nacházejícího se na vrcholu spánkového laloku mozkové kůry (Wernickovo centrum).

1.5 Zastavení páté – člověk jako příslušník národa či pohlcený davem

Jiným směrem se ubíraly úvahy, respektive pozorování orientovaná na skutečnost, že člověk je společenským tvorem, že je začleněn. Povšimněme si zde dvou přístupů z druhé poloviny devatenáctého století. Jsou sice navzájem značně odlišné, nicméně – navzdory této odlišnosti – mají jedno společné: Podtrhují, že člověk není toliko jedinec, ale že je také součástí nějaké pospolitosti, respektive nějakého shromáždění lidí a že tato pospolitost mu vtiskuje důležité znaky, které z charakteristik pouhé individuality nemůžeme pochopit, ač jsou pro něho zcela podstatné.

Prvý z těchto přístupů se rozvinul v Německu pod záhlavím „psychologie národů“ (jeho hlavní reprezentanti M. Lazarus a H. Steinhal vydávají své klíčové dílo v roce 1860). Základní realitou, kterou je třeba se zabývat, je zde tzv. národní duch, respektive duch národa. I když jej příslušníci určité národní pospolitosti svým jednáním a smýšlením také spoluvytváří, je jim v posledku tento duch přece jen nadřazen; je realitou svého druhu, která si jednotlivce podrobuje, orientuje je, vtiskuje jim podstatné znaky, povolává je do svých služeb. Hlavními projevy národního ducha je řeč (národní jazyk), lidové písemnictví, tradiční zvyklosti, národní mythus (epos, sága), rozvinutý cit sounáležitosti motivující k sebeobětování a heroickým činům. I když byl tento myšlenkový proud nesen vlnou dobového nacionalizmu a romantizmu, poukázal – byť po svém – na skutečnosti do té doby opomíjené.

Právě charakterizovaný přístup kladl důraz na nadindividuální skutečnost, vtiskující životu jedince smysl a řád; integrující jej do služby většímu lidskému celku sledujícímu své poslání. Oproti tomu druhý z přístupů se orientoval zcela odlišným směrem. Všímal si proměn chování a myšlení lidí stržených davovým hnutím, v situacích politických zvratů, revolučních procesů, výbuchů hromadně prožívaných vášní (hněvu, vzdoru, nenávisti…). Tedy proměn v charakteristikách lidí, nacházejících se v situacích, kdy řád je rozvrácen. Mějme na mysli, že 19. století, na jehož sklonku díla, která zde máme na mysli, vznikala, bylo stoletím násilných revolučních zvratů.

Nejznámějším z badatelů, orientovaných tímto směrem, je bezesporu Gustav LeBon, který vydává v roce 1895 své hlavní dílo „Psychologie davu“. Snažil se zde porozumět změnám, které jedinec prodělává, stává-li se součástí davového hnutí, je-li pohlcen masou, unáší-li ho tzv. hromadná sociální situace. Charakteristická je ztráta způsobilosti s odstupem dění sledovat, kriticky se vymezit, zvažovat důsledky, zaujímat uvážlivé postoje. Dochází:

k deindividualizaci (jedinec přestává být sám sebou – je jako všichni ostatní);

k deracionalizaci (jedinec se přestává rozumně chovat a propadá afektům, pudům, šířícím se mezi účastníky jako nákaza);

k demoralizaci (jedinec se vzdává morální zodpovědnosti a koná jako všichni, bez zvažování etického dosahu svých činů).

Novější sociálně-psychologické výzkumy odhalují v LeBonově psychologii davu četná zjednodušení. Přesto ale byla impulzem, který nasměroval významný badatelský proud, důležitý pro porozumění člověku v jedné ze stále aktuálních forem jeho sociálního začlenění. Dnes jsou například zkoumány příčiny a projevy davových hnutí fotbalových fanoušků – tzv. rowdies, nebo různé další socio-ekonomicky, rasově či jinak politicky motivované hromadné projevy lidí.

2. Zrod vědecké psychologie: Čtyři vybrané události jejího počátku

Vzniku vědecké psychologie, jak lze vyvodit ze zmíněných zastavení na ceste kjejímu „zrození“, předcházel dlouhý, zajímavý proces. Lze se přít, co ale bylo rozhodující událostí tohoto vzniku. Nejčastěji se setkáváme se dvěma daty „narození vědecké psychologie“: sroky 1874 a1890. Co se vtěchto letech stalo, si přiblížíme vzápětí. Dříve ale nutno upozornit, že existují pádné důvody připojit ktěmto datům, respektive událostem ještě další, možná neméně významná. Zde se omezíme na dvě. Jejich význam ovšem nehodláme zveličovat– považujeme je skromně za ilustrace, názorně přibližující, co vše se muselo stát, aby psychologie vykročila do podoby, vjaké ji známe dnes.

2.1 Založení první laboratoře

Nejčastěji uváděným datem zrodu vědecké psychologie je rok 1874, kdy Wilhelm Maximilan Wundt (1832–1920) zakládá vLipsku první psychologickou laboratoř. Ta samozřejmě nevznikla zničeho nic– viz výše zmíněná psychologická bádání. A mohli bychom doložit idalší podobně orientovaná centra. Nicméně Wundtův počin měl zlomový význam: Díky prestiži samotného zakladatele, díky věhlasu jeho pracoviště, akonečně idíky na svou dobu přesvědčivě vyjadřované aspiraci prosadit psychologii jako vědu schopnou stanout svou závažností izpůsobem vědecké práce vedle pevně zavedených přírodovědných oborů. Základní schéma výzkumů bylo založeno na prezentaci jednoduchých podnětů (například záblesků světla, krátkých zvuků, tikání metronomu) aškolená pokusná osoba zřad pracovníků laboratoře podrobně sdělovala, jak tento podnět prožitkově zpracovává, jak jej odlišuje od podnětů podobných. Oblíbené bylo isledování času reagování (reakčních časů) na různé podněty.

Klíčovou metodou výzkumu byla introspekce, tj. vnitřní vnímání toho, co je indukováno vmysli pokusné osoby. Wundt, inspirovaný objevy chemických prvků aznich vytvářených sloučenin, při tom razil cestu tak zvanému psychologickému strukturalizmu. To znamená úsilí vyložit složitější psychické jevy, jako jsou vjemy, afekty či volní snahy, zjejich jednodušších součástí/elementů, jako jsou počitky, elementární citová hnutí či reflexní akty. Výsledkem bylo například rozlišení sedmi základních smyslových počitků (tedy základních stavebních kamenů vnímání), asice počitků zrakových, sluchových, čichových, chuťových, kožních, kinestetických aorgánových. Jednotlivé počitky pak charakterizuje jejich síla (intenzita), trvání, živost, případně irozsah (jak je tomu jmenovitě upočitků kožních či zrakových). Citové prožívání pak vyznačují tři dimenze: libost versus nelibost, napětí versus uvolnění, vzrušení versus uklidnění. Zvýšenou pozornost věnoval Wundt vůli, jako základní aktivizující síle člověka. I zde však hledal elementový základ aspatřoval jej vjednoduchém reflexním reagování, jakožto snaze spodnětem se aktivně vyrovnat.

Wundt, navzdory svým zásluhám, je idokladem, že významné zakladatelské osobnosti mnohdy nebyly prosty předpojatostí. Takovou předpojatostí byla jeho výše zmíněná zaujatost pro hledání psychologických elementů. Byla to jmenovitě tak zvaná celostní, respektive tvarová psychologie (Wertheimer, Koffka, Köhler adalší), která se postupně prosazovala vněmecké experimentální psychologii vdobě mezi oběma válkami, aby zcela překonala wundtovské elementární či strukturalistické pojetí. Po nástupu fašizmu se přesunula do Spojených států, kde mocně přispěla ke vzniku pozdější psychologie kognitivní (tedy psychologie orientované na poznávací procesy). Postulátem celostní psychologie bylo, že podstatu psychiky netvoří elementy, podobné chemickým prvkům, znichž se skládají sloučeniny, ale konfigurace, celky. Typickým příkladem může být melodie, která je něčím víc než jen jednotlivými tóny; melodii poznáme, ikdyž je převedena do jiné tóniny, tedy navzdory tomu, že se jednotlivé elementy (tóny) změnily. Podobně je tomu při četbě písma, které budeme číst identicky navzdory tomu, že je třeba vyvedeno vrůzných formách, barvách, velikostech. Celek, tvar tedy dominuje, je primární atzv. elementy zněho vyvozujeme až druhotně, analýzou aabstrakcí. Celostní psychologové se zabývali především poznávacími procesy, nejčastěji vnímáním, případně myšlením, aformulovali pro tyto oblasti celé řady zákonů. Velký ohlas si vydobyla Wertheimerova kniha „Produktivní myšlení“, vníž dokládal platnost celostního pohledu rozborem myšlenkových pochodů významných vědců.

Jinou Wundtovou předpojatostí bylo odmítání snah aplikovat psychologii na řešení praktických problémů, snimiž nás konfrontuje život. Psychologie má zůstat výlučně vědou veskrze akademickou, laboratorně experimentální.

2.2 Vydání velkého syntetického díla

Vamerické literatuře se můžeme setkat také sjiným datem, spojovaným se vznikem psychologie jako spolehlivě uznatelné, samostatné vědní disciplíny. Je to rok 1890, kdy William James (1842–1910) vydává své velké syntetické dílo „Principy psychologie“. Tento podnes respektovaný spis imponuje šíří pohledu na psychologii. Ta má zahrnovat nejen jednoduché psychologické jevy, ale také komplexní zkušenosti člověka– jako třeba zkušenosti náboženské, umělecké. A nemá se omezovat jen na to, co lze experimentálně zkoumat, ale má rozvíjet ipsychologizování nad jevy experimentálně neuchopitelnými. Vtom smyslu James zdůrazňoval vyšší kvality vědomých procesů, jimiž se člověk vztahuje jak kpojetí sebe sama, tak kudálostem společenského významu. Nevyhýbal se ani snahám porozumět lidskému já vjeho vznikání, sebeprosazování, stálosti versus proměnlivosti apod. Díky epochálnímu Jamesovu dílu se psychologie prezentovala jako věda široce rozklenutá, schopná zabývat se člověkem vširokém spektru jeho životních situací amožností vývoje.

Ktakto široce založenému chápání psychologie Jamese předurčoval už jeho životní osud. Pocházel zjedné znejbohatších rodin tehdejší Ameriky; mezi jeho nejbližšími příbuznými byly významné osobnosti duchovního akulturního života. Vobdobí dospívání arané dospělosti podnikl studijní výpravy na nejlepší univerzity té doby– nejen vUSA, ale také vAnglii, Německu, Francii, Itálii… Jako mladý muž se zúčastnil badatelské expedice do Brazílie– povodí Amazonky. Setkával se svynikajícími osobnostmi své doby, hovořil pěti jazyky. Kromě psychologie zásadně ovlivnil ivývoj filozofie– jmenovitě dílem „Pragmatismus“, které de facto iniciovalo jeden znejdůležitějších myšlenkových proudů nejen Spojených států. Dlužno ovšem také dodat, že trpěl úpornými depresemi anevyhnula se mu těžká životní období. I to nepochybně přispělo kjeho touze rozvíjet psychologii jako vědu rozklenutou do mnoha oblastí lidského života.

Je tedy pochopitelné, že se James vůči Wundtovskému pojetí psychologie kriticky vymezoval, ikdyž také vyzdvihoval význam experimentu či zkoumání fyziologických korelátů psychických jevů. Jako Wundt byl inspirátorem strukturalizmu, tak lze Jamese považovat za inspirátora protichůdné psychologické badatelské pozice té doby, funkcionalizmu, respektive voddálenějším výhledu pak pragmatizmu. Kporozumění duševním jevům nenapomáhá hledání elementů, znichž se skládají, ale funkcí, které plní– sebezáchovných, rozvojových, adaptačních. Považoval za nepřijatelnou omezenost, když se psychické jevy vykládají jen jako reakce na podněty adráždění nervové soustavy. Jsou to jevy sloužící životu aje třeba odhalovat včem, čím, jak. Smysl vědomí, jako ústřední oblasti psychologie, je vorientování lidských aktivit na cíle, záměry, účely hodné sledování.

Od Wundta se James kriticky distancoval isvým názorem na introspekci: hovořil ointrospekci naturalistické, která se zaměřuje na pozorování myšlenek, pocitů, volního úsilí tak, jak se tyto psychické jevy skutečně dějí vdůležitých situacích života. Tedy ne toliko vomezenosti na experimentální situace ve Wundtovské laboratoři, kdy se pohled do sebe sama nemůže rozvinout. Až teprve vtomto pojetí je introspekce tím, čím být má: vůbec nejdůležitější psychologickou metodou. Přiznával, že introspektivní data lze jen těžko objektivně ověřit (zejména jsou-li složitější asubtilní), nicméně při vynaložení reflektující, psychologizující pečlivosti platí zásada, že „musíme se ointrospekci opírat především avždy“.

Při veškerém respektu kexperimentování musí být psycholog ovšem také schopen kvalifikovaného psychologizování: myslíme tím moudrou abystře pohotovou interpretaci dějů vmysli achování, opřenou ovysokou míru všeobecného vzdělání, pečlivého pozorování, výstižného vyjádření.

Hodnotu psychologizování vtomto jeho významu jedinečným způsobem vystihl E.Hilgard. Ten sám patřil vpadesátých letech minulého století kvůdčím představitelům objektivující psychologie experimentální. O to je jeho následující výrok cennější: „,Psychologizovat‘ znamená přemýšlet oběžném pozorování apotom nabídnout možnou interpretaci… Tato interpretace bývá tak přesvědčivá, že podrobný důkaz by se zdál bezvýznamný– nebo alespoň příliš fádní, než aby stál za námahu. Podobným ,psychologizérem‘, aniž předstíral, že je psychologem, byl Shakespeare. Mezi psychology je předním ,psychologizérem‘ James. Podpořil tím vznik plnokrevné, vřelé psychologie, která neztrácí čas trivialitami– vitální aživotaschopné vědy, která odvážně čelí nejzáhadnějším psychologickým problémům.“4

2.3 Klinická bádání, psychoterapeutická pomoc

Ze zcela jiných okolností vzniká na pomezí psychologie alékařství počátkem dvacátého století trend, který rychle nabírá na významu. Stává se trendem nejznámějším, výrazně ovlivňujícím obecné představy opsychologii apojetí člověka vůbec.

Jeho zrod charakterizuje především:

Odhalování tzv. psychogeneze některých psychických onemocnění, jmenovitě hysterie, provázených zpravidla ivýraznými tělesnými symptomy/ příznaky (například poruchami hybnosti, poruchami spojenými spolykáním, nespavostí, nechutenstvím, potížemi voblasti sexuality, blokováním řeči– neschopností artikulovat apod.). Psychogenezí myslíme, že tato onemocnění, včetně jejich tělesných korelátů, nemají primárně orgánové příčiny (nervové, svalové, hormonální apod.), ale primárně vyvěrají ze zážitků. A to ze zážitků, které na jedince dolehly tak, že je nedokázal zpracovat, přijmout, vysvětlit… Jsou to především zážitky traumatizující, ale také zážitky zvýšenou měrou zahanbující, nepřijatelné zmorálního hlediska, krajně zpochybňující mínění osobě samém apod.

Odhalování, že psychogenní poruchy je třeba překonávat, léčit primárně ne somatoterapií (působením na tělesné orgány), ale psychoterapií. Psychoterapií myslíme léčebný postup, napomáhající pacientovi, aby vnitřně zpracoval to, co se odehrálo atěžce na něj dolehlo, aby to pochopil jako součást svého života, schopného pokračovat do otevírající se asmysluplné budoucnosti.

Tento trend je ve svých počátcích spojen se jménem Sigmunda Freuda (1856–1939) anauky, kterou rozpracoval– psychoanalýzy. Zajímají-li nás časové údaje, které jsou pro vznik tohoto trendu důležité, pak je nejčastěji uváděn rok 1895, kdy vydává spolu sJ. Breuerem své první klíčové dílo „Studie ohysterii“, osvětlující základní mechanizmy psychogeneze hysterického onemocnění apostupy jeho léčby (které ovšem později zásadně revidoval). Anebo rok 1899, kdy vydává svůj „Výklad snů“, prezentující jednu zklíčových oblastí fungování nevědomí.5

Omezíme-li se jen na to nejpodstatnější, pak musíme připomenout tři důležité pojmy psychoanalýzy:6

Nevědomí

Tematizace nevědomí byla inspirována experimenty stzv. posthypnotickou sugescí.

Připomeňme si standardní experiment: pokusné osobě byl dán vhypnotickém spánku příkaz, že má po probuzení otevřít okno, nebo si nasadit klobouk, nebo mít potíže shybností končetiny. Osoby, vtomto směru citlivé (hypnabilní), skutečně vlinii příkazu jednaly, ikdyž to bylo vdané situaci absurdní. Na otázku proč tak činí, uváděly smyšlené pseudodůvody (například: „Byl zde vydýchaný vzduch.“, „Měl jsem pocit, že je zde průvan aže by mě ztoho mohla bolet hlava.“, „O ruku jsem se příliš silně opíral, takže ,zdřevěněla‘.“ apod.). Pravý důvod, kterým byl hypnotický příkaz, je však nenapadl, aani napadnout nemohl. Nabízel se výklad, že příkaz byl „zaset“ do jejich nevědomí aodtud ovládl jednání dotyčné osoby, aniž ta otom měla tušení.

Freud se svýzkumem posthypnotické sugesce seznámil během své stáže uvýznamného, charismatického lékaře té doby J. M. Charcota. Ten také konstatoval, že hysteričtí pacienti jsou zvláště citliví na posthypnotickou sugesci. Například pod jejím vlivem se upacientky7 dostavily potíže, které dosud neměla (třeba ztratila schopnost chůze), nebo naopak dočasně odezněl příznak, kterým trpěla.

Vytěsnění

Po svém návratu do Vídně Freud experimenty shysterickými pacienty vynalézavě varioval aposléze dospěl knázoru, který tvoří jeden zpilířů psychoanalytické nauky: podobně jako hypnotizér vkládá posthypnotickou sugesci do nevědomí hypnotizovaného svůj příkaz, který nadále znevědomí působí jako autonomní mimo dosah jeho vědomí, vznikají inevědomé ideje chorobné povahy, které do pacientovy mysli zasévají určité události. Ato události, které jsou pro něj natolik nepřijatelné, že je on sám ze svého vědomí do nevědomí vytěsňuje.

Ptáme se, kde našel Freud pro toto tvrzení důkaz? Při svém experimentování shysterickými pacienty volil iten postup, že je vhypnóze žádal, aby si vybavili, kdy potíž nastala poprvé ajak. Pacienti uváděli zážitky pro ně nanejvýš nepřijatelné azpůsobem, jak se jich zbavit, bylo právě jejich vytěsnění do nevědomí.

Příklad: Pacientka psychoanalytické léčby ztratila schopnosti polykat, což ji mučilo zejména, když měla žízeň. Šlo omladou ženu, která pečovala otěžce nemocného otce. Veškerý čas mu musela být kdispozici aobětovat radosti, kterým by se jinak oddávala, nicméně se této nezbytnosti bez odporu podvolovala, jak to odpovídalo jejím morálním zásadám. Celou situaci ovšem vyhrocovalo to, že otec byl věčně nespokojený aneuznalý despota, který závislosti své dcery necitelně zneužíval aterorizoval ji. Jednou vtakto vzniklé vypjaté situaci pohár její trpělivosti přetekl: přepadl ji těžko ovladatelný nápor nenávisti avzteku, akdyž ve chvíli takto vzedmuté emoce žádal otec pití, „posedla“ ji představa, že mu nápoj chrstne hněvivě do tváře asklenici rozbije ojeho hlavu, aby už byl tomuto soužení konec! Samozřejmě tak neučinila– emoci přemohla. A nejen to, vytěsnila ji do nevědomí. Jakoby ji něco takového nikdy nebylo napadlo. Krátce poté se dostavila zmíněná porucha jejího polykání. Když psychoanalytik pacientce tento počátek jejích polykacích potíží, který mu sdělila vhypnóze, nyní vjejím bdělém stavu připomněl, prohlásila to za absurdní, zhola nemožné aurážející ji do té míry, že chtěla léčbu okamžitě přerušit. Síla vytěsnění se opět naplno prosadila.

Energie (či dynamická síla vytěsněných obsahů)

Vytěsněná událost, jak jsme viděli, je silně afektivně nabitá. Její vytěsnění do nevědomí neznamená její úplný zánik. To, že si ji pacient nevybavuje, že popírá její existenci, vžádném případě neznamená, že vnevědomí nepracuje, že není aktivní. Této skutečnosti odpovídá pojem dynamického nevědomí, nebo též dynamické síly vytěsněných obsahů.

Ve Freudově pojetí je tomu podobně, jako když uzavřeme papinův hrnec azvyšujeme teplotu tekutiny vněm. Síla vznikající energie si razí znádoby cestu špatně přiléhajícím těsněním, nebo proražením pojistné záklopky, či dokonce roztržením nádoby. Stejně tak díky své energii se vytěsněné obsahy prosazují různými cestami, ovládají určité stránky pacientovy osobnosti. Nejčastěji se tak děje ve snech, které vytěsněný obsah nepřímo (vzašifrované podobě) vyjadřují apacienta tím znepokojují, aniž dokáže říci proč. Anebo právě chorobné symptomy, jako uvedené ochrnutí polykacího svalu.

Vnašem příkladu se pacientka potížemi spolykáním anáslednou žízní podvědomě trestá za to, že nechtěla dát pít otci, kterému se cítí být povinována ikrajní obětí. A také utrpením, které nyní má, se sbližuje strpícím otcem, je sním „na jedné lodi“, atakovat jej za jeho hrubosti je dvojnásob nemožné.

Základ psychoanalytické léčby spočívá vdlouhodobém procesu zvědomování vytěsněných obsahů. Pacient, soporou opsychoanalytika (jeho naslouchání ainterpretování) adíky krystalizaci jejich vzájemného vztahu, pozvolna nabývá schopnosti přijmout svou minulost, zvládnout vědomě to, co se stalo, atím svou osobnost integrovat. Nabývá síly traumatický zážitek přijmout do svého života, unést jej, překonat, jít sním dál.

Freudův význam je často považován za epochální: ijeho kritici aodpůrci uznávají, že nastolil otázky atémata převratného významu aovlivnil pohled na psychiku, osobnost ado určité míry ispolečenské procesy jako žádný jiný zpsychologů. Nekončící spory se ovšem vedou otom, je-li to význam veskrze pozitivní, nebo spíše problematický, či dokonce vysloveně negativní. Historik P. Johnson považuje Freuda za jednu ze tří osobností, které významem svého myšlení nejvíce ovlivnily celé dvacáté století.

Vývoj klinické orientace psychologie se záhy rozklenul do značné rozmanitosti teorií imetodických postupů. Byly kladeny otázky, včem je vlastně podstata terapeutické či poradenské pomoci klientovi. Vrámci samotné psychoanalýzy vznikly proudy, které její původní Freudovské pojetí doplňují či revidují. Vznikly ale ikoncepce, které se vůči ní vymezují zcela odmítavě arazí jiné cesty pomoci člověku. Opouští itak základní její koncepty, jako je nevědomí avytěsnění. Jako konkretizaci si zde připomeňme alespoň dva významné reprezentanty těchto koncepcí: Alfreda Adlera aCarla R. Rogerse.

Alfred Adler (1870–1937) byl jedním zprvých, kdo vyjádřil nesouhlas sFreudovým pojetím psychogeneze onemocnění ajejí psychoanalytickou terapií. Založil koncepci známou jako individuální psychologie8. Položil důraz na překonání pocitu méněcennosti, který dítěti vnuká jeho počáteční, totální závislost na okolí akterý, při určitém výchovném způsobu, může jedince trvale znevýhodňovat. Vodpovědi na pocit méněcennosti je třeba poskytovat jedinci oporu vjeho snahách méněcennost úspěšně kompenzovat; poskytovat mu příležitosti, aby se mohl ujistit osvé osobní moci samostatně své úkoly aproblémy zvládat, svá omezení překonávat. To není záležitost jednotlivých životních situací, ale životního stylu. Rozhodující je, bude-li se tak dít na úkor druhých lidí, individualisticky, egoisticky, nebo spolu snimi, solidárně-pospolitě. Vtomto směru rozvinul Adler nejen psychoterapeutické, ale také bohaté poradenské aktivity: stal se průkopníkem poradenské psychologie.

2.4 První testování

Příklady úkolů odpovídajících různému mentálnímu věku dětí:

Tříleté děti: ukaž na vyzvání nos, uši, oči, ústa…; vyjmenuj běžné předměty na obrázku; řekni své příjmení; opakuj věty ošesti slabikách apod.

Šestileté děti: vyjmenuj měsíce roku ve správném pořadí; rozpoznej hodnotu devíti mincí (bankovek); odpověz na vybrané otázky tak, že to jasně svědčí ojejich pochopení– například: „Když nám ujede vlak, co budeme dělat?“ apod.

Dvanáctileté děti: vyjmenuj šedesát slov během tří minut; definuj tři abstraktní slova, jako dobročinnost, spravedlnost, nápomocnost apod.

Pokrok ve formulaci výsledků testových zkoušek znamenal návrh10 vyjádřit je jako inteligenční kvocient, neboli IQ. Je dán jednoduchým výpočtem: mentální věk dítěte dělíme jeho věkem chronologickým avýsledek násobíme stem:

inteligence je dědičně přenášená schopnost;

testy dokážou inteligenci levně arychle zjišťovat uvelkých populačních vzorků;

testy tak mohou významně napomoci výběru osob vhodných pro různá povolání, společenské pozice, různé úkoly.

Standardizace testů: jejich statistické prověřování na velkých populačních vzorcích.

Validita testů: zkoumání, do jaké míry test vskutku měří to, co má měřit (například některé testy nezjišťovaly inteligenci, jak proklamovaly, ale rozsah školních znalostí).

Reliabilita testů: zkoumání, do jaké míry je test spolehlivý.

Stručná rekapitulace první části

Náměty kpromýšlení acvičení

Pojem duše (psyché), od kterého se odvozuje pojem psychologie, postupně ustupoval jiným pojmům. Kterým? A proč asi? Uchovává si po dnes nějakou platnost?

Včem lze spatřovat přínosy ameze poznávání psychologickým experimentováním? A jaká jsou pozitiva arizika psychologizování?

Jaké důvody vedly Freuda knastolení tématu nevědomí? Jak souvisí nevědomí, psychogeneze apsychoterapie?

Rekapitulujte sled dramatických událostí spojených spočátky testování inteligence.

Literatura krozšiřujícímu aprohlubujícímu studiu

Hlavní

Hunt, M.: Dějiny psychologie. Praha, Portál 2000.

Plháková, A.: Dějiny psychologie. Praha, Grada 2009.

Další