Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Rachel Hollis

Když se život začne hroutit
O hledání radosti v temnotě a posílení sebe sama

Přeloženo z německého originálu knihy Rachel Hollisové Didn’t See That Coming – Putting Life Back Together When Your World Falls Apart, vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers, New York, 2020.
Published by arrangement with Dey Street Books, an imprint of HarperCollins Publishers.
Copyright © 2020 by Rachel Hollis
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8614. publikaci

Překlad Mgr. Lenka Štěpáníková
Odpovědná redaktorka Lenka Zajíčková
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 208
První české vydání, Praha 2023
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2023

ISBN 978-80-247-5110-8 (ePub)
ISBN 978-80-247-5088-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-3857-9 (print)

Věnováno Ryanovi

O autorce

Rachel Hollisová se pustila do zakládání své lifestylové značky a mediální společnosti se stejně ryzí upřímností a otevřeností, jaké ji už dvakrát vynesly na vrchol žebříčku nejprodávanějších autorů podle časopisu New York Times. Hollisové se daří oslovovat rostoucí počet nadšených příznivců po celém světě, kteří vysoce oceňují její transparentnost a optimismus. Je jednou z nejvyhledávanějších motivačních řečnic, autorkou jednoho z nejlepších obchodních podcastů současnosti a hrdou pracující matkou čtyř dětí, která využívá svou platformu k posílení a povzbuzení žen po celém světě. Za svůj domov považuje Rachel Texas, přesněji řečeno Hill Country nedaleko Austinu.

readytorise.com@msrachelhollis

Tři dny předtím, než jsem dokončila úpravy této knihy, se mi rozpadlo manželství.

Šestnáct let trvající manželství s otcem mých čtyř dětí. Osmnáct let trvající vztah s mým nejlepším přítelem. Všechno, co kdysi tvořilo základ mého života, se rozpadlo mezi pouhým jedním nádechem a výdechem.

Tato kniha není míněna jako zpověď; nemá být analýzou toho, jak a proč došlo k onomu zemětřesení, které změnilo naše životy. Upřímně řečeno ani nevím, jestli jsem schopna pátrat po příčinách rozpadu našeho vztahu a postavit se tomu všemu čelem – ráda bych věřila, že jednoho dne budu dost silná na to, abych začala zkoumat, kde přesně se ty trhliny objevily a proč se v průběhu let rozšířily natolik, že rozervaly naše manželství vejpůl, ale dnes to ještě nejde. Stejně jako mnoho jiných dvojic jsme trhliny zalepili dětmi, prací, prostě těmi částmi našeho já, které fungovaly.

Navenek jsme působili jako úžasný pár, protože naše vzájemné přátelství bylo vždy zjevné, a to dokonce i pro lidi, kteří nás neznali, avšak přátelství a romantický vztah jsou dvě diametrálně odlišné věci. A nakonec se i z nás dvou staly diametrálně odlišné osobnosti a ten rozdíl znamenal, že jsme se něčeho museli vzdát.

A právě v tomto bodě se nacházím dnes: něčeho jsem se musela vzdát.

A také se tak stalo.

Rozhodla jsem se napsat tuto knihu, protože jsem mnohokrát prožívala krizi a zármutek a věřím, že moje zkušenosti by mohly pomoci ostatním se s takovými prožitky vypořádat. První verzi textu jsem napsala z pohledu pomyslného šerpy, který vám měl pomoci zdolat horu zármutku. Nyní mě ovšem znovu pohltil smutek a já jsem musela text přepracovat s použitím zcela jiné perspektivy, než ze které jsem jej psala původně. Už nejsem ten šerpa, který vás vede; musím překonávat to trápení spolu s vámi, což znamená, že se do této knihy promítá jedinečná dualita pohledu někoho, kdo popisuje bolest, kterou zároveň i prožívá.

Jako někdo, kdo je celou dobu zvyklý žít podle plánu a kdo měl naprosto detailní představu o událostech příštích dvou desetiletí svého života, vám mohu upřímně říct, že něco takového jsem si nikdy neplánovala. Upřímně? Právě kvůli tomu, že jsem takový vývoj událostí nepředvídala ani neplánovala, se teď cítím jako idiot. A aby té upřímnosti nebylo málo, musím se vám svěřit ještě s něčím. Uvažovala jsem, že vydání této knihy odložím, nebo že myšlenku na ni dokonce zavrhnu úplně. Měla jsem pocit, že na to nejsem připravená, a nebyla jsem si jistá, jestli vůbec někdy budu. Pořád dokola jsem se v duchu sama sebe ptala, zda jsem schopná někoho něco naučit a zároveň se při tom učit sama – protože tato zkušenost a tato práce mi připadá jako ta nejtěžší, jakou jsem kdy dělala.

Přestože slova už byla napsaná, a přestože jsem věřila, že by mohla někomu pomoct, jsem zároveň věděla, že není možné vydat tuto knihu v původní podobě, aniž bych se v ní zmínila o zničujícím období, kterým jsem právě procházela. A myšlenka psát o něčem tak zcela čerstvém jde proti všem zásadám, jenž jsem při své práci dodržovala. Jedno staré rčení říká, že bychom měli sdílet své zkušenosti a psát o nich pouze tehdy, až jsou rány zhojené, nikoliv když jsou stále otevřené, a já se jím vždy řídila. To znamená, že jsem se záměrně snažila neřešit se svými čtenáři aktuální krušná období svého života, a místo toho se s nimi vždy dělila o své osvědčené tipy až poté, co jsem si jimi prošla.

Ale teď se mi stalo tohle.

Všechno se mi zdá křehké a obnažené až na dřeň. Neskutečné a nejisté. Všechno jako by bylo vyprázdněno a zbaveno jakéhokoliv smyslu a zároveň pro mě představovalo příliš velkou zátěž, kterou nedokážu unést.

A tak jsem si sedla, modlila se a všechno si to zapisovala do deníku a šílela a zase se modlila. Nedokázala jsem najít ta správná slova, a tak se moje modlitba stala prosbou, v níž se stále dokola opakovala dvě slova. Pomoz mi.

Byla to jediná dvě slova, která mě napadala.

Prosila jsem Boha o pomoc, když jsem přežívala ze dne na den. Když jsem se rozhodovala. Když jsem odpovídala na otázky, které mi kladly moje děti. Když jsem se vyrovnávala se změnami v práci. Když jsem seděla naproti svému manželovi a mluvila s ním o budoucnosti. Když jsem přemýšlela, jak dokončit tuto knihu. A při mnoha dalších příležitostech.

Pomoz mi. Pomůžeš mi? Pomoz mi!

Modlila jsem se bez ustání a vždy nahlas, protože jsem si vzpomněla na pověru z dětství, že když nebudu mluvit nahlas, Bůh by mě nemusel slyšet. Tahle dvě slova se stala litanií, stala se řádky v deníku, stala se tím posledním, co jsem odříkávala večer před usnutím, a tím prvním, na co jsem pomyslela hned po probuzení.

A někde daleko v té temnotě, kterou jsem procházela, se skrývalo – když ne zmírnění bolesti –, tak alespoň nějaký světlý bod.

Moje práce byla vždycky upřímná. Ať už byly mé knihy přijímány nebo zesměšňovány, vždy přinášely můj pravdivý pohled na období, v němž byly napsány. Odstranit nyní tuto pravdivost z mého díla by byla obrovská prohra v řadě mnoha jiných.

A tak jsme teď tady, vy i já, přímo uprostřed bolesti. Někteří z nás se snaží najít ve šrámech minulosti nějaký smysl. Jiní se ze všech sil snaží udržet svýma třesoucíma se rukama okraje zejících ran u sebe. Ale jsme tady. Všichni společně.

Pevně věřím, že jsme dost silní na to, abychom se dokázali uzdravit, přestože se někdy kvůli tomuto úsilí budeme cítit slabší než na začátku. Nebojte se vlastní slabosti, obávejte se pouze toho, že se budete po zbytek svého pozemského života topit v zoufalství, protože jste nedokázali překonat strach a postavit se své bolesti. Na následujících stránkách se pokusím udělat všechno, co je v mých silách. Budu zkoumat bolest, rozebírat ji a smát se jí, pokud to půjde, a plakat nad ní, když to bude nutné, ale nebudu – už nikdy v životě ji nebudu skrývat, abych ostatním lidem usnadnila život.

A neměli byste to dělat ani vy.

Tato kniha je mým dílem stejně jako vaším. Pusťme se tedy do toho společně.

Pojďme to říct nahlas

Malý moment – nemohli bychom se všichni na chvilku zastavit?

Nemohli bychom – pro všechno na světě, co se to stalo?

Chci říct, že předpokládám, že nečtete tuhle knihu jen tak pro nic za nic. Že jste ji vzali do ruky (nebo vám ji někdo podal), protože se právě cítíte jako někdo, kdo na celé čáře prohrál soutěž vnakopávání zadků. Že se část vašeho světa (nebo možná dokonce celý váš svět) obrátil vzhůru nohama avy se snažíte najít cestu zpátky. Takže než si řekneme, co bychom měli udělat, abychom něco změnili nebo něčemu pomohli, pojďme se na chvilku zastavit azanadávat si.

Vážně.

Vím, že to není slušné. Vím, že „hodné holky“ tohle nedělají. Hodné holky nenadávají. Hodné holky vlastně slovo „nadávat“ ani neznají. Zdá se totiž, že všichni okolo by byli raději, kdybychom je svými pocity nejistoty nebo smutku neotravovaly. Nebo abychom alespoň udržovaly své pocity na „přijatelné“ úrovni. „Ano, my víme, že vám zrovna hoří půda pod nohama, ale zachovávejte prosím slušnost astoický klid jako členové toho kvinteta na Titanicu, kteří neohroženě hráli dál, ikdyž loď šla ke dnu.“

Tak to teda ne, přátelé. Tahle kniha, tenhle společný čas je náš posvátný prostor. Je to příležitost, abyste mohli být sami sebou, naprosto bez obalu se mohli vyjadřovat neomaleně anemuseli zadržovat žádné negativní emoce ohledně toho, čím si procházíte. Nebudu vás soudit… protože vás ani nevidím. Budeme mluvit ovelmi nepříjemných věcech akaždá kapitola této knihy se vám bude snažit pomoci překonat situaci, ve které se právě nacházíte. Ale… nikdy se nikam neposunete, pokud si nejprve nepřiznáte, že to, že jste se ocitli právě tady, je pěkně na prd. Takže, můžeme to teď všichni prostě říct nahlas? Můžeme tu věc, kterou jste si prošli, nazvat tím pravým jménem? Můžeme se prostě shodnout na tom, že je to nespravedlivé, kruté nebo naprosto příšerné? Klidně použijte jakákoli popisná slova, která vás právě napadnou. Nezapomeňte přidat isprostá slova, když vám to zvedne náladu – koneckonců, vaše vnitřní myšlenky nikdo neslyší. Jsme tu jen vy, já arealita, kterou jste zažili. To je to nejhorší, co vůbec může být.

Tak. Aje to venku. Dvě sprostá slova, ato jsme teprve na začátku první kapitoly. Ale víte co? Je mi to jedno. Právě teď, přesně vtomto okamžiku mého života, je mi ze slov „je mi to líto“ tak zle, že bych nejradši do něčeho třískla pěstí. Když můj bratr spáchal sebevraždu, bylo to všem líto. Když jsme nemohli adoptovat dvojčata, která jsme milovali adoufali, že se stanou součástí naší rodiny, bylo to všem líto. Když se mi rozpadlo manželství, bylo to všem líto. Vážím si těch emocí amodliteb apřání všeho dobrého, ale něco takového mohou pochopit jen lidé, kteří si prošli něčím podobným aprožili podobnou bolest– lidé, kteří vám jen řeknou, že je jim to líto, pouze rozdmýchávají plameny vašeho utrpení. Když lidé říkají, že je jim to líto, je zdvořilé jim odpovědět „to nic“ nebo „díky, jsem vpořádku“ nebo použít nějakou jinou frázi, která má za cíl odlehčit situaci, aby se druhý člověk cítil vblízkosti vašeho trápení bezpečně. Ale já nejsem vpořádku. Prožívám asi deset tisíc různých emocí, znichž žádnou nedokážu pojmenovat zdvořilým způsobem, amyslím, že ani vy byste se oto neměli pokoušet.

Takže si přiznejme, že je to na prd.

Adovolme si ještě něco mnohem lepšího. Přiznejme si, jak moc je to těžké aděsivé ajak moc bychom si přáli, aby se to nestalo, adovolme si být hluboce zklamáni nespravedlností toho všeho. Jsem si jistá, že ohledně stavu, vněmž se nacházíte, jste už prožili celou škálu emocí. To je úplně normální, protože když dojde ke krizi, na povrch se vždy proderou intenzivní avášnivé emoce, které nás zcela pohltí. Zklamání se vtomto případě zdá být velmi slabým slovem, které však vjádru znamená, že někdo nebo něco nesplnilo vaše naděje či očekávání.

Možná vás zklamal partner. Možná vaše dítě. Možná se ekonomická situace zhoršila právě ve chvíli, kdy jste na tom začali být finančně lépe. Možná vás zklamal sám život, protože to, vco jste doufali aočem jste snili, se nyní vdůsledku aktuálních ztrát zdá nemožné. Možná vám to všechno připadá jako další zklamání vřadě mnoha dalších.

Amožná, pokud si dovolíte být upřímní apřiznat si, jak moc vás to ve skutečnosti zasáhlo, místo abyste předstírali, že jste dost silní adokážete ignorovat negativní emoce, budete pak schopni tyto těžkosti překonat aposunout se dál.

Zkoušeli jste už někdy přetřít starý nátěr novým? Já vím, že jsem hrozná aneustále odbíhám od tématu, ale zkuste mě na chvíli sledovat. Představte si, že jste si právě koupili malý bungalov na předměstí vašeho oblíbeného města. Pokud je to Los Angeles, pak vás ten bungalov vyšel na dobrý milion, pokud je to Minneapolis, máte ho za 153 000 dolarů, přičemž jste jako zálohu použili peníze zprodeje své ojeté Hondy Civic – ať už tak, či onak, představte si, že stěny koupelny ve vašem novém bungalovu září naprosto příšernou avokádově zelenou barvou. Aaby bylo jasno, rozhodně se nejedná očerstvě nakrájené avokádo… nýbrž otu vyblitou zelenou barvu, kterou avokádo získá, jakmile je déle než šest minut vystaveno působení kyslíku. Jste ze svého nového domova nadšení, ale ta podělaná avokádově zelená koupelna je první věc, kterou chcete změnit. Myslíte si, že to bude snadné. Myslíte si, že stačí vybrat báječnou novou barvu atou přetřít ten příšerný odstín hnijícího ovoce. Atak si jdete pro malířské náčiní, pustíte si hudbu, apak už mizí skaždým tahem vašeho válečku barva zkaženého avokáda anahrazuje ji svěží světlá barva bílé kávy. Jste na sebe tolik pyšní.

Podařilo se vám překrýt ten odporný odstín něčím hezčím, něčím, co je vám mnohem bližší. Pokaždé když procházíte kolem své milované malé koupelny, jejíž stěny teď mají barvu čerstvě sneseného vajíčka, cítíte se hluboce spokojeni sami se sebou.

Oněkolik dní později se rozhodnete, že si dáte dlouhou horkou bublinkovou koupel, abyste ulevili bolavým svalům po celodenní práci vdomě. Nastavíte si dokonalou teplotu vody – dost horkou na to, aby vaše tělo za chvíli připomínalo červeňoučkého humra – apak se do ní celí ponoříte aležíte vní tak dlouho, až se vám kůže na prstech urukou inohou scvrkne tak, že by vás nemohly usvědčit ani otisky pořízené přímo na místě činu.

Teprve pak se postavíte achystáte se vylézt zvany… azděšeně zalapáte po dechu.

Na čerstvě natřených stěnách vaší zrenovované koupelny se objevily bublinky. Její zdi teď vypadají jako pleť žáka osmé třídy, který prochází tím nejhorším obdobím puberty. Co to proboha je? Natáhnete ruku adotknete se jedné znejvětších bublinek, která hned vzápětí praskne aodhalí nechutné avokádo, které tam bylo předtím. Co se právě stalo?

Inu, zpohledu člověka, který se vyzná vúpravách domu, se stalo to, že jste se pokusili nanést nový nátěr na starý, ale neudělali jste nic pro to, aby ten nový držel. Původní nátěr měl navíc pravděpodobně vysoký lesk, takže bylo velmi obtížné jej překrýt. Pokud ktomu všemu přičteme nesprávnou aplikaci, pak musíme konstatovat, že následné horko avlhkost stoupající zvaší lázně zasadily vašemu projektu poslední ránu. Vaše renovace koupelny byla tedy předem odsouzena kzániku.

Aco to má všechno společného stím, čím právě procházíte? Vůbec nic. Nový nátěr vůbec nesouvisí stím, co právě prožíváte, je však dokonalou ilustrací toho, jak se snažíte předstírat, že jste vpořádku aže vás nepřepadají žádné negativní či ošklivé pocity. Nebo ještě lépe řečeno – možná si dovolujete zažívat pocity, které jsou povolené apřijatelné, ale skrýváte ty, kvůli kterým byste mohli vočích svého okolí klesnout.

Pokud bychom se na okamžik vrátili kanalogii snátěrem, pak by ke správnému způsobu renovace vaší koupelny byl zapotřebí smirkový papír aalespoň jedna vrstva vrchní barvy. Přesněji řečeno, původní vrstvu je nejprve třeba obrousit apoté natřít jednou až dvěma vrstvami vrchní barvy, abyste zajistili, že další vrstva dobře přilne.

Už je vám to jasné??

Pokud se chcete posunout vpřed, upřímně si přiznejte, co se svámi děje, ikdybyste to měli přiznat jenom sami sobě. Když se celý svět na jaře 2020 vpodstatě uzavřel kvůli pandemii, všude kolem bylo cítit spoustu zklamání asmutku, ale také se najednou rozmohlo jakési podivné srovnávání osobních neštěstí azklamání sudálostmi, které se odehrávaly, takže téměř všichni, které znám, měli pocit, že jejich zklamání je malicherné abezvýznamné.

Jenže nebylo malicherné anebylo ani bezvýznamné. Jestliže jste zklamaní, pak na tom záleží, protože na vás záleží.

Představte si všechny ty ubohé žáky posledních ročníků, kteří přišli oposlední rok na vysoké nebo na střední škole. Všechny ty děti, které se těšily na maturitní ples nebo na závěr basketbalové sezony. Aco můj páťák? Chudák se tolik těšil na oslavy spojené sukončením 5. ročníku apřechodem na druhý stupeň, ačkoliv oba víme, že oslavy konce 5. ročníku jsou trapárna. Bůh mu žehnej. Ale vkaranténě se žádné ztěch oslav adalších skvělých akcí, které se organizují pro páťáky vTexasu, samozřejmě neuskutečnily. Sawyer ztoho byl hrozně smutný afakt, že studenti závěrečných ročníků středních či vysokých škol byli smutní kvůli mnohem důležitějším životním událostem, ho rozhodně nijak neuklidnil.

Pak tu byly všechny ty páry, které musely zrušit nebo odložit svatbu, nebo se jejich svatba možná konala, ale proběhla prostřednictvím Zoomu. Svatba na Zoomu!

Pro boha živého! Tito lidé mají plné právo být zklamaní! Můžou být nadšení ze svého partnera aspolečné budoucnosti, apřesto být pekelně naštvaní, že nedostali šanci projít bok po boku uličkou svatebčanů se zapálenými prskavkami vrukou tak, jak si to plánovali celé měsíce. Přestaňte se navážet do těch sladkých zklamaných nevěst! Museli jste se snad vy ženit nebo vdávat skrze ten pitomý počítač? Ne?! Tak sklapněte!

Uprostřed toho všeho se pak naše země dočkala dalšího ohavného zločinu spáchaného na neozbrojeném člověku černé pleti. Lidé vyšli do ulic, aby protestovali proti brutalitě. Aby hlasitě připomněli životy, které vyhasly, astovky let systematického útlaku vnaší zemi. Bylo to nutné avelmi intenzivní. Ipro ty znás, kteří neměli takovou bolestnou osobní zkušenost, nastal čas, aby se dlouze adůkladně zamysleli nad svými slovy ačiny. Nastal čas na změnu, ato, že ji stále potřebujeme, je tím největším důvodem, abychom všechny tyto věci otevřeně pojmenovali. Cítila jsem se zklamaná ze své země, ze sebe samotné iztoho, že nenávist je vnás stále hluboko zakořeněná aže strach stále ovládá životy tolika lidí. To byl zase úplně jiný druh zklamání, který jsem já amnozí další cítili až vkostech.

Takže… Ráda bych vám ušetřila čas. Chtěla bych, abyste si upřímně přiznali, jak se skutečně cítíte kvůli tomu, co se vám přihodilo, ať už procházíte čímkoli aať už jsou vaše emoce jakkoliv společensky nepřijatelné. Jste lidé anejste dokonalí, apokud vím, pak nikdo zvás není ani dalajláma oplývající nekonečnou moudrostí avyrovnaností. Apokud náhodou dalajláma jste, pak vězte, Vaše Svatosti, že jsem váš velký obdivovatel! Zvažte prosím napsání online recenze!

Přestaňte se snažit překrývat novým nátěrem své emoce nebo cokoli, co se vám na sobě nebo na vašich pocitech nelíbí. Chcete přestavbu? Chcete vybudovat něco nového podle svého vlastního návrhu? To je určitě možné ajá jsem váš největší fanoušek, který absolutně důvěřuje vašim schopnostem to dokázat. Ale abyste to mohli udělat, musíte se přestat přetvařovat. Musíte si dovolit cítit to, co skutečně cítíte, než budete moci pocítit to, co byste chtěli.

Takže teď, když jsme si uvědomili, jak se skutečně cítíme – zklamaní, smutní, vyděšení, možná inaštvaní –, co můžeme dělat? Nebo snad vtéhle fázi zůstaneme trčet navždy? To sice ne, ale na chvíli musíme zůstat vklidu. Když jsem byla mladší, dělala jsem všechno na světě, jenom abych se přes tak strašné období, jako je toto, co nejrychleji přenesla. Byla jsem ochotná intenzivně pracovat aintenzivně pít nebo hledat všemožná rozptýlení, jen abych si nemusela přiznat svou bolest. Ale teď už jsem se poučila. Teď zůstávám vklidu. Adovolím si vzpomínat.

Já aděda jsme měli rádi smažené brambory. Amůj velký bratr Ryan ababička? Ti měli zase radši kaši. Pořád jsme se hádali, které jídlo je lepší.

Apořád ještě platí, že lepší jsou smažené brambory.

Nevzpomněla jsem si na to celé roky, až teď.

Miluju hrabání se vhlíně aráda nosím ustřižené kalhoty.

Ráda chodím bosa po trávě.

Mám ráda sklenici studeného ovocného čaje Sun Tea. Mám ráda, když led taje tak pomalu, že se voda všálku barví do různých odstínů hnědé.

Nevadí mi, když se věci ředí.

Nevzpomněla jsem si na to celé roky, až teď.

Stále mi nechutná konzervovaný tuňák voleji – ale tenhle týden jsem ho měla dvakrát, protože všechny ty pravdy svelkým P avšechny ty důležité věci nebyly ve skutečnosti ničím jiným než jen preferencemi.

Nevzpomněla jsem si na to celé roky, až teď.

Drogy jsem sice nikdy nebrala, ale přísahám, že vbřeznu 2020 jsem si zoufale přála si občas něco zahulit.

Jaký příběh se vnich skrývá?

Zase se plácám vtěchhle sračkách?

„Už jsme to jednou zažily,“ říkaly mi oči, „avíme, že to bude stát za houby. Bojíme se orodiče aobabičku. Aotaky svůj svět. Jak to jenom všichni zvládneme?“

Takový příběh onoho dne vyprávěly moje oči.