Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Richard Templar

100 zlatých pravidel pro úspěšné vztahy s lidmi

Přeloženo z anglického originálu knihy Richarda Templara The Rules of People, vydaného nakladatelstvím Pearson Education Limited, Harlow, Velká Británie, 2017. This translation of The Rules of People is published by arrangement with Pearson Education Limited. 
© Richard Templar 2017 (print and electronic)
 All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6919. publikaci

Překlad Ing. Martin Šikýř, Ph.D.
Odpovědná redaktorka Mgr. Dagmar Pilařová
Sazba a grafická úprava Milan Vokál
Formát ePub Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 224
První vydání, Praha 2017
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2016

ISBN 978-80-247-2027-2 (ePub)
ISBN 978-80-247-2039-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-0849-7 (print)

Úvod

V uplynulých letech jsem ve svých knihách na základě vlastních pozorování sepsal stovky pravidel chování, které by mělo vést ke šťastnému a úspěšnému životu. Každé z těchto pravidel vyzývá k určitému způsobu chování, k něčemu, co můžete udělat, ke způsobu, jak můžete nahlížet na svět, abyste zlepšili svůj život. Dohromady poskytují obrovský potenciál pro získání toho nejlepšího z vlastního života.

Nicméně musím přiznat, že je v tom drobný zádrhel: jiní lidé. Nezáleží na tom, jak efektivně se snažíte zvládat vlastní akce a reakce, jak důkladně si plánujete vlastní život – někdo jiný vám vždy může udělat čáru přes rozpočet. A není nic, co byste mohli udělat s chováním jiných lidí. Nebo je?

A právě na to se snaží odpovědět tato kniha. Protože ve skutečnosti existuje řada možností, jak můžete působit na jiné lidi, aby se chovali způsobem, který bude prospěšný jak pro vás, tak pro ně. Jsem si jistý, že už jste ve svém životě měli možnost poznat, že nejlepší chvíle jsou ty, kdy všichni táhnou za jeden provaz, pracují v harmonii a cítí ducha spolupráce. Nejste-li sociopati (o čemž pochybuji, zajímá-li vás tato kniha), jste šťastnější, pokud jsou lidé kolem vás šťastní. Není to tak složité, že?

Z toho tedy vyplývá, že čím více můžete udělat pro zlepšení života všech ostatních, tím snadnější a radostnější může být i váš vlastní život. Tajemství úspěchu spočívá ve vytváření šťastných lidí kolem sebe. Ano, dokonce i váš mrzutý kolega, vaše kousavá sestra nebo váš přísný učitel, ti všichni by nemuseli být tak mrzutí, kousaví nebo přísní, kdybyste věděli, jak s nimi jednat. Samozřejmě že nemůžete mávnout kouzelnou hůlkou a zařídit, aby všechna jejich trápení zmizela, ale můžete se alespoň snažit, aby čas, který trávíte spolu, byl pro všechny příjemnější.

Před mnoha lety jsem pracoval s kolegou, se kterým to nebylo snadné. Chodit ráno do práce bylo pro mě utrpení. Ten člověk mě neměl rád víc než já jeho, a i když jsme se oba chovali profesionálně, naše nepřátelství bylo zjevné. Nakonec nám jeden rozumný člověk promluvil do duše a já se rozhodl dát kolegovi druhou šanci. Naštěstí on se rozhodl udělat totéž.

Jediná věc, která se v tomto okamžiku změnila, bylo naše chování. Zůstali jsme stejní. Nicméně ty malé změny našeho chování způsobily takový rozdíl, že jsme se najednou vnímali zcela jinak. A postupně jsme se spřátelili a zůstali jsme v kontaktu i poté, co jsme změnili práci a přestěhovali se jinam.

Naučilo mě to, jak zásadně může změna mého chování ovlivnit chování lidí okolo mě. A v následujících letech jsem mnohokrát pozoroval, jak jeden člověk, který změní své chování, může ovlivnit chování lidí, se kterými spolupracuje.

My všichni se běžně setkáváme se spoustou velmi odlišných lidí – odlišných z hlediska jejich osobnosti a jejich vztahu k nám. Jsou tady lidé, se kterými se setkáváte v práci nebo ve škole a se kterými chcete mít otevřené a upřímné vztahy, aby mezi vámi nevznikaly žádné neshody nebo nepříjemnosti. Potom jsou tady členové vaší rodiny, na kterých vám záleží, a nemáte dobrý pocit, nejsou-li v pořádku. Potom jsou tady ještě vaši přátelé, s nimiž se scházíte, protože jste spolu rádi, i když někdy to mezi vámi nemusí být jednoduché. A nakonec jsou tu všichni ostatní lidé, které potkáváte – vrátný, s nímž si vždy chvíli poklábosíte, soused, který je většinou přátelský, ale nemá rád vaši kočku, klient, se kterým se snažíte uzavřít smlouvu, chlápek, jehož potkáváte v posilovně, váš zubař, zákazníci, kteří přicházejí do vašeho obchodu, učitel vašeho dítěte… všichni tito lidé vám mohou usnadnit život, jestliže pro ně uděláte totéž.

Všichni tito odlišní lidé mají odlišné životy – jak k nim přistupovat a jak s nimi jednat? Odpověď zní, že nejsou tak odlišní, jak si asi myslíte. Ne ve způsobech, na kterých záleží. Pravidla, jež si můžete osvojit, vám usnadní vztahy s každým.

První část této knihy se týká toho, jak lidem porozumět, což je to, co nás všechny zajímá. Jsme si všichni docela podobní, takže když porozumíme lidem obecně, můžeme porozumět konkrétním lidem, jež každodenně potkáváme. V této souvislosti jsem druhou část této knihy zaměřil na to, jak lidem pomáhat, protože všichni chceme, aby se lidé kolem nás cítili dobře.

Někdy se strachujeme, když mají lidé okolo nás potíže, jindy z nich chceme dostat to nejlepší, ale většinou si přejeme, aby byli šťastnější, než jsou. Náš spánek bývá klidnější, uděláme-li to nejlepší pro lidi, s nimiž se během dne setkáme.

Samozřejmě, většinou se budeme setkávat s lidmi, u kterých bychom byli raději, kdyby stáli za námi než proti nám. Chceme je získat na svou stranu, protože nám mohou pomoci. Existuje řada způsobů, jak lidi přesvědčit k tomu, aby nám podali pomocnou ruku a cítili se přitom dobře. A to je to, co chceme. Nechceme lidi nutit. Chceme, aby se na naši stranu přidali dobrovolně, protože chceme být všichni v pohodě. A o tom je třetí část této knihy, která vysvětluje, jak získat lidi na svou stranu.

Nicméně když o tom všem uvažujeme, nemůžeme popřít, že s některými lidmi je to prostě složité. Možná měli těžký den, možná měli těžký život, možná se nemají na co vymlouvat. Bez ohledu na důvod je dobré vědět, jak s takovými lidmi jednat, a proto jsem ve čtvrté a poslední části této knihy uvedl několik pravidel, jak vyjít se složitými lidmi, kteří se mohou vyskytovat mezi vašimi kolegy, přáteli i členy rodiny.

Uvádím zde všechna hlavní pravidla, ale samozřejmě vždy budou existovat další užitečné rady, jak jednat s lidmi. Máte-li nějaké vlastní zajímavé rady, můžete mě kontaktovat prostřednictvím mého Facebooku (viz níže). Nemohu vám slíbit, že si vždy najdu čas na odpověď, ale buďte si jisti, že si váš příspěvek se zájmem přečtu.

Richard Templar

www.facebook.com/richardtemplar

Část první

JAK LIDEM POROZUMĚT

Když jsou všichni šťastní a táhnou za jeden provaz, máme z toho užitek všichni. Chcete z lidí dostat to nejlepší, pro své i pro jejich dobro, a také chcete být schopni jim co nejvíce pomoci a podporovat je. Abyste toho dosáhli, musíte jim porozumět.

Těžko si opravíte auto, když nerozumíte tomu, co se děje pod kapotou. Může to být prkotina, ale bez pochopení toho, jak to pod kapotou auta funguje, těžko uspějete. Naopak, pochopíte-li alespoň základní principy, máte slušnou šanci uspět.

Stejné je to s lidmi. Pochopíte-li základy toho, co lidi pohání, můžete od nich získat to, co chcete, a zároveň jim můžete pomoci na jejich cestě vpřed. První část této knihy vymezuje základní principy chování lidí, jejichž pochopení vám usnadní jednání s jinými lidmi. Pochopíte-li, proč se lidé chovají tak, jak se chovají, získáte možnost je přesvědčit, aby se chovali jinak.

Na konci této části jsem uvedl několik pravidel týkajících se vztahů s dospívajícím dítětem, protože jsem poznal spoustu rodičů, kteří v této fázi života dítěte prostě nevědí, co si počít. Vidí, že jejich téměř dospělé děti potřebují podporu, ale nevědí, jak na to.

Nenajdete tady nic záludného nebo učeného – na to nejsem dost chytrý. Jde pouze o základní poznatky z vlastního pozorování, z nichž mnohé určitě sami poznáte, jakmile se nad nimi zamyslíte.

1Pochopení pomáhá

Všichni máme nějaký příběh, který vysvětluje mnohé z toho, proč se chováme tak, jak se chováme. Ne vždy to naše chování ospravedlňuje, ale nepochybně je to důvod pro naše chování. Samozřejmě že nikdo jiný nikdy nezná všechny podrobnosti a okolnosti našeho příběhu, ale spousta lidí dokáže odhalit jeho podstatu.

Existuje nějaký důvod, proč některé věci způsobují, že jste nervóznější, rozčilenější, pesimističtější, zoufalejší, uvolněnější, rozzlobenější nebo sebejistější než ostatní lidé. Může to být dědičné, může to být výsledek minulých zkušeností nebo za tím vším podle Freuda mohou být vaši rodiče. Přátelé vám mohou říkat, abyste se tolik netrápili, abyste o tom tolik nepřemýšleli, abyste s tím tolik nespěchali nebo abyste kvůli tomu tolik nevyváděli. Jenže oni to nechápou. Pokud by chodili do stejné školy, žili ve stejných poměrech, měli stejné sourozence nebo pracovali pro stejného šéfa, určitě by vašemu chování porozuměli.

Toto platí pro všechny. Na této planetě není nikdo, kdo by nebyl ovlivněn svými osobními zkušenostmi. Takže když vás kolega odmítne, přítel vás zradí, partner zapomene na vaše narozeniny, má to vždy důvod. Může být nicotný, ale je to důvod.

A říkám vám to proto, že pochopení důvodu vám umožní snadněji se vyrovnat s negativním chováním jiných lidí. A často právě skutečnost, že si lidé uvědomí, že dokážete pochopit jejich důvody, je může dovést k tomu, že se přestanou bránit a rozhodnou se své chování změnit.

Předpokládejme, že váš šéf je nervózní vždy, když hrozí nedodržení plánu, ať už jde o důležitý projekt, nebo jen o běžnou poradu. Není to váš problém a vám se nelíbí, že šéf přenáší své problémy na vás. Ale co kdybyste věděli, nebo i jen tušili, že jeho otec byl pedant, který nenáviděl zpoždění? Nebo že v bývalé firmě nebyl povýšen, protože nestihl důležitý termín? Nebyl by vám trochu sympatičtější? Nechtěli byste mu trochu pomoci? Dobře. Potom se snažte dodržet všechny termíny a průběžně informujte šéfa o jejich plnění. Tím by nebyl tak nervózní. Nebylo by to lepší?

Nechci tady omlouvat špatné chování.1 Samozřejmě, nikdo by neměl přenášet své problémy na jiné lidi. Ale stává se to. A pochopíte-li možné důvody, snadněji se s tím vyrovnáte. Neříkám vám, abyste se snažili pochopit důvody jiných lidí kvůli nim, ale kvůli sobě.

NA TÉTO PLANETĚ NENÍ NIKDO, JEHOŽ OSOBNÍ ZKUŠENOSTI BY NEOVLIVŇOVALY JEHO CHOVÁNÍ.

1 Někoho jiného nebo vaše.

2Každý nemusí být jako vy

Kdysi jsem v práci seděl vedle člověka, jehož stůl byl přehnaně, řekl bych až protivně uklizený. Alespoň tak jsem to vnímal. Všechno muselo být přesně na svém místě, což se projevovalo také v jeho přístupu k práci. Všechno muselo být správně zaznamenáno, jakmile to bylo hotovo, všechny poznámky musely být zapsány správnou barvou, každý e-mail musel být barevně odlišen a uložen, každý úkol musel být zanesen do podrobného seznamu úkolů s vyznačenou naléhavostí a důležitostí.

Docela mi to lezlo na nervy. Ten člověk nedokázal udělat nic spontánně, opustit zaběhnutou rutinu nebo projevit bezprostřední nadšení. Myslel jsem si, že zbytečně omezuje svou tvořivost a přizpůsobivost.

Jenže… jako obvykle jsem nakonec musel připustit, že tady bylo jisté ale. Pokud došlo k mimořádné události, hádejte: Kdo vždy jako první našel příslušné instrukce? Kdo nikdy nezapomněl na podstatný detail řešeného úkolu? Kdo byl vždycky schopen dokonale zorganizovat jakoukoli akci nebo projekt? Kdo byl pokaždé včas na každém setkání se všemi potřebnými materiály?

Abych byl zcela upřímný, dlouho jsem se na svého kolegu díval spatra, protože nedokázal přicházet s nápady jako já, získat ke spolupráci někoho jiného nebo prostě jednat spontánně. Ale nebyl to jeho vzorně uspořádaný stůl, co mu v tom bránilo. Zkrátka to nebyl ten typ člověka. Jeho stůl byl tím nejzřetelnějším symbolem toho, jaký byl, jaké byly jeho schopnosti, které se tak výrazně lišily od mých. Jenže jak jsem si postupně uvědomil, byly přinejmenším stejně významné jako ty moje. Jen prostě jiné.

Téměř všichni si někdy myslíme, že to děláme nejlíp a že ti, kteří to dělají jinak, to dělají špatně nebo alespoň ne tak dobře. Vzpomínám si, že když mi bylo asi dvanáct let, přenocoval jsem u svého kamaráda a zjistil jsem, že jeho rodina používá jinou zubní pastu než naše. Přišlo mi to divné. Naše zubní pasta byla nejlepší, protože jinak bychom ji nepoužívali. Tak proč ji nepoužívali také?

Věřím, že něco podobného znáte. Někdy je však snadné zapomenout. Když nám na jiných lidech něco vadí, je mnohem snazší kritizovat než připustit, že jejich chování je vlastně logické, jen nám prostě nevyhovuje. Nicméně chcete-li z lidí dostat to nejlepší, pro sebe i pro ně, musíte si uvědomit, že skutečnost, že se vám něco nelíbí, neznamená, že je to špatné. Jakmile jsem přijal fakt, že kolegův stůl bude vždy uklizenější než můj a že je to vlastně v pořádku, bylo mnohem jednodušší s ním pracovat a vážit si ho.

TO, ŽE SE VÁM NĚCO NELÍBÍ, NEZNAMENÁ, ŽE JE TO ŠPATNÉ.

3Lidé slyší to, co chtějí slyšet

Jedna moje známá je učitelka. Prý se občas musí hodně snažit, aby udržela pozornost studentů.

Faktem je, že lidé jsou naprogramovaní, aby si vybírali ty věci, které chtějí slyšet, a ignorovali ty, které nechtějí slyšet. Lidé jsou naprogramovaní do takové míry, že si ani neuvědomují, že to dělají. Chcete-li však získat lidi na svou stranu a přimět je ke spolupráci, musíte pochopit, že nechtějí-li něco slyšet, musíte se hodně snažit, aby vám naslouchali.

To je lidská přirozenost. Není důvod se tím znepokojovat, jen s tím musíte počítat. Ať už oznamujete svému šéfovi, že zprávu, na které pracujete, nestihnete dokončit v termínu, nebo říkáte své sestře, že nemůžete jet na velkou rodinnou dovolenou, ujistěte se, že skutečně pochopili, co jim říkáte. Máte-li pochybnosti, vysvětlete jim to jasněji („Nejnovější údaje dostaneme až příští týden, což znamená, že do té doby nemůžeme zprávu dokončit.“) nebo se jich ptejte („A potřebujeme nejnovější údaje, když můžeme využít odhady?“). Otázky je přimějí k tomu, aby o problému začali uvažovat a zapojili se do jeho řešení.

A nebuďte rozvláční. Buďte jasní a struční. Neříkejte svému šéfovi: „Vypadá to, že to nestihneme. Ještě nemáme všechno pohromadě a je to hodně práce… těžko říci, jestli to zvládneme včas.“ Ne, musíte mu sdělit: „Bohužel zprávu do konce měsíce nestihneme dokončit. Dostanete ji pátého příští měsíc.“ Je-li to možné, dejte to šéfovi také písemně.

A proč lidé vůbec nechtějí slyšet to, co jim říkáte? Znamená to pro ně práci navíc? Budou muset předávat nepříjemné zprávy někomu jinému? Znamená to, že nedostanou to, co chtějí? Kazí to jejich plány? Vyžaduje to změny, které nemají rádi? Odhalíte-li jejich mentální blok, může vám to usnadnit život. Přinejmenším vám to pomůže vyjádřit to, co chcete: „Vím, že to vypadá, že s vámi jet na dovolenou nechci, ale letos prostě nemůžu.“

Čím dříve to vyřešíte, tím lépe. Nestihnete-li zprávu dokončit v termínu nebo nemůžete-li se zúčastnit rodinné dovolené, musíte jednat. Čím déle to budete odkládat, tím horší to bude. A když vám druzí budou tvrdit něco jako „Vím, že jste říkal, že je to obtížné, ale neuvědomil jsem si, že je to nemožné…“ nebo „Proč jsi mi to neřekl dřív?“ a vy si budete chtít rvát vlasy, protože vy jste jim to říkali, tak to nedělejte. Prostě to neslyšeli.

A než se zeptáte – ano, platí to i pro vás. Vy také slyšíte to, co chcete slyšet. Nikdy neuškodí, když si to uvědomíte.

NEBUĎTE ROZVLÁČNÍ. BUĎTE JASNÍ A STRUČNÍ.

4Lidé věří tomu, čemu chtějí věřit

Kdysi jsem četl o jednom výzkumu, kdy výzkumníci vzali dvě skupiny lidí s protichůdnými politickými názory na konkrétní téma, k němuž jim poskytli všechny statistiky a jiné relevantní údaje – tvrdá fakta. Výzkumníci zjistili, že bez ohledu na to, na které straně tito lidé stáli, věřili, že fakta podporují jejich názor.

To, čemu věříme, není jen o objektivních faktech. Je to také o našem celkovém pohledu na svět, což je poměrně složitá směsice toho, jak jsme byli vychováni, jaké zkušenosti jsme získali, čemu věří naši přátelé, na koho chceme udělat dojem, jak vnímáme sami sebe. Celá koncepce „víry“ se často uplatňuje na duchovnost, která má co do činění jak s vírou, tak s fakty. A to je něco, s čím nemůžete polemizovat, i kdybyste chtěli.

Kdy naposledy jste vedli vášnivou politickou debatu s někým, kdo nakonec řekl „Vlastně je to tak. Máš naprostou pravdu. Změnil jsem názor…“? Něco takového se téměř nikdy nestane. Důvodem je, že všichni debatujeme o faktech, jenže fakta jsou jen nepatrnou částí toho, co tvoří naše přesvědčení. Například rasistické a antirasistické argumenty často vycházejí ze statistik o vlivu přistěhovalectví na trh práce nebo o míře kriminality ve městech, jenže podobné statistiky nejsou skutečným důvodem, proč lidé obhajují své názory, takže je nepravděpodobné, že je změní.

Ve skutečnosti naše přesvědčení vychází z intuice, kterou následně racionalizujeme – hledáme fakta, jež podpoří to, čemu jsme se rozhodli věřit. Pouze si tento proces neuvědomujeme a namlouváme si, že náš názor je logičtější než názor druhé strany.

Proto je obtížné debatovat o politice nebo o náboženství s jinými lidmi (kromě lidí, kteří s vámi předem souhlasí). Problém spočívá v tom, že slova, fakta nebo statistiky, tedy nástroje, které máte při debatě s jinými lidmi k dispozici, jen těžko změní jejich přesvědčení.

To však neznamená, že je nemožné, aby někdo své přesvědčení změnil. Jenže k tomu musí něco jiného zažít.

Možná už jste také někdy změnili své přesvědčení. Zkuste se ohlédnout a zamyslet, co vás k tomu vedlo, proč jste například začali volit jinou stranu.

Řekli byste, že změna vašeho přesvědčení byla výsledkem debaty s někým, kdo v té době nesouhlasil s vaším názorem? Vsadil bych se, že ne. Pravděpodobně k tomu došlo proto, že jste žili někde jinde nebo že jste poznali lidi, jejichž situace vás ovlivnila, nebo že se změnila vaše osobní situace či jste zažili něco, co vás naučilo vidět svět jinak. Jinými slovy, své přesvědčení jste změnili, protože jste sami chtěli, a to v reakci na jistou životní zkušenost.

Vzpomeňte si na to, až opět povedete vášnivou debatu s někým, jehož názor budete považovat za nesmyslný. Neříkám, že byste neměli hájit to, čemu věříte. Ale buďte realističtí ohledně šancí na to, aby druhá strana změnila svůj názor.

ABY NĚKDO ZMĚNIL TO, ČEMU VĚŘÍ, MUSÍ NĚCO JINÉHO ZAŽÍT.

5Váš postoj ovlivňuje reakci ostatních

Nežijeme ve vakuu. Jsme společenští tvorové a potřebujeme interakci. Vzájemně se ovlivňujeme a podněcujeme. Naše emocionální a duševní potřeby jsou často uspokojovány nejen tím, co sdělujeme, ale také tím, jak to sdělujeme.

Nicméně na tom není nic objevného. Je to jen připomínka toho, že účinnost komunikace závisí na lidech, kteří spolu komunikují. Máte-li pocit, že člověk, s nímž mluvíte, vás neposlouchá, cítíte se rozladěně. Víte to, ale zamysleli jste se někdy nad tím, jak působíte na ostatní lidi vy?

Chcete-li, aby vaše vztahy byly produktivní, musíte si uvědomit svůj vlastní přínos pro každou konverzaci a interakci. Například pokud se tváříte, jako byste očekávali boj, lidé s vámi budou bojovat. Pokud jednáte naivně, lidé toho využijí. Působíte-li sebevědomě, lidé vám budou důvěřovat.

Kdykoli budete od někoho chtít konkrétní odpověď nebo reakci, přemýšlejte o tom, co musíte do komunikace vložit, abyste získali to, co chcete. Může jít o ojedinělou záležitost, například o přemluvení šéfa, aby vám dal šanci, nebo o opakující se chování, které chcete změnit. Takže pokud vás kamarád vždycky přemlouvá, abyste udělali něco, co opravdu nechcete, tak se zamyslete nad tím, co děláte nebo říkáte, že to způsobuje, že na vás kamarád opakovaně tlačí. Máte ve zvyku vzdát se dřív, než začnete, a říkat ne, když víte, že nakonec řeknete ano? Chcete-li, aby se věci změnily, musíte na tom pracovat. Příště zkuste být sebevědomější a hned říci, co chcete.

Znám lidi, kteří při setkání s jinými lidmi získají mnohem méně, než by mohli, protože vypadají nejistě a nesměle. Přesvědčivější a sebevědomější projev by jim určitě zajistil lepší výsledky.

Stačí pozorovat a uvidíte, kolik lidí to nechápe. Všude kolem uvidíte lidi, kteří říkají, že se nechtějí hádat se svými dětmi, ale potom je sekýrují nebo kritizují a diví se, že odmlouvají. Setkáte se s lidmi, kteří chtějí někoho o něčem přesvědčit, ale na setkání přicházejí v bojovné náladě, což nikdy nepomůže.

Kdykoli budete mít pocit, že vám konverzace nevyšla tak, jak jste chtěli, zamyslete se nad tím, jak jste k ní přistupovali. Neříkám, že to musí být vaše chyba, neříkám, že to děláte pokaždé. Ale chcete-li, aby se věci odehrávaly tak, jak chcete, přemýšlejte o tom.

POKUD SE TVÁŘÍTE, JAKO BYSTE OČEKÁVALI BOJ, LIDÉ S VÁMI BUDOU BOJOVAT.

6Myslete na první dojem

Vzpomínám si na jednu uchazečku, kterou jsem přijal do práce. Splňovala všechny požadavky – byla přátelská, upřímná, vzdělaná, zkušená, nadšená. Měla všechny vlastnosti, které jsem hledal. Nicméně zároveň jsem z ní měl takový zvláštní pocit, jako by byla složitý, náročný typ. Ale nebylo to nic konkrétního a byla zdaleka nejvhodnější uchazečkou, takže nakonec práci dostala.

Zhruba za půl roku požádala, zda by mohla chodit do práce jen tři dny v týdnu. To prostě nešlo, potřeboval jsem ji v kanceláři, takže jsem řekl, že je mi líto, ale ne. Otočila se, sebrala si věci a odešla se slovy, že bylo nemožné pro mě pracovat.