Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Julie Caplinová

Kavárna v Kodani

Z anglického originálu The Little Café in Copenhagen vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers Ltd. v roce 2018 přeložila Jana Chartier.
Jazyková redakce Tereza Nekorancová
Ilustrace na obálce Kateřina Brabcová
Odpovědná redaktorka Marie Hajdová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7059. publikaci.
První vydání, Praha 2018, 352 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod.

Copyright © Julie Caplin 2018
Originally published in the English language by HarperCollins
Publishers Ltd. Under the title The Little Café in Copenhagen.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2018
Translation © Jana Chartier, 2018

ISBN 978-80-271-2357-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-2356-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-0233-4 (print)

Pro kodaňský tým, Alison Cyster-Whiteovou a Jan Lee-Kellyovou, moje nejdražší přítelkyně, partnerky ve zločinu a zcela úžasné cestovní skřítky.

První část
Londýn

Kapitola 1

„Tak ahoj,“ dala jsem Joshovi letmou pusu. Vyměnili jsme si spiklenecký úsměv. Přitáhl si mě k sobě a ještě jednou mě dlouze políbil. Přitom mi zajel rukama pod kabát, pokračoval na zadek a začal mi vyhrnovat šaty.

„Určitě tu nechceš ještě chvíli zůstat?“ V hlase mu zazněl chraplavý podtón.

„Ne, to nejde. Přijdeš pozdě,“ řekla jsem a ohlédla se přes rameno. „A Dan tu může být každou chvíli.“ Jeho spolubydlící se stejně neomylně jako labrador, očuchávající si na veřejnosti kulky, zjevil vždy v okamžiku, kdy se to nejméně hodilo. To moje spolubydlící Connie je mnohem diplomatičtější; na rozdíl od Dana totiž disponuje sociální inteligencí.

Josh mě pustil a natáhl se po misce s vločkami. Opřel se o kuchyňský pult a začal je jíst tak pomalu, jako by měl moře času.

„Tak se uvidíme pozdějc,“ mrknul na mě.

Popadla jsem pouzdro s laptopem a zavřela za sebou dveře jeho bytu, který je o hodně hezčí než ten můj. Pospíchala jsem na metro a v duchu přemítala, co všechno musím ten den v práci udělat.

Poprvé po dvou letech, kdy jsem – sice zpocená, lapající po vzduchu, namačkaná mezi ostatní a neustále frustrovaná tím, že bych mohla přijít pozdě, nebo že mi někdo ukradne peněženku – dojížděla do práce naprosto bezchybně, jsem tentokrát prostě přejela. Poprvé v životě. Tohle drobné cestovní pochybení mě mělo varovat. V Londýně musíte být pořád ve střehu. Kontrolovat si maily, zprávy na telefonu, diskuze na sociálních sítích, pořád dokola. Prošvihla jsem svou zastávku z jednoduchého důvodu: příliš jsem se pohroužila do článku o posledním trendu z oblasti životního stylu, který jsem četla jinému cestujícímu přes rameno, a říkala si, to jsou ale pitomosti. Hygge. Moje spolubydlící Connie o tom tuhle večer mluvila, mávala přitom nějakou knihou a zapalovala všude možně svíčky v beznadějném pokusu trochu zútulnit náš bezútěšný byt. Podle mě pár svíček nikdy nemůže vykompenzovat příšerný vkus našeho domácího. Než jsem stačila zareagovat, dveře metra ve stanici Oxford Circus se zavíraly.

Vystoupila jsem na další stanici a vrátila se pěšky, takže jsem sice nepřišla pozdě, ale později než obvykle. Vždycky jsem v kanceláři hrozně brzy. Dávám tím najevo, že mi na práci záleží. Beru ji vážně. Ne, že by mi to vadilo, že bych to dělala jen kvůli pár bodům navíc, i když – možná trochu ano. Prostě se nemůžu dočkat. Ach jo, vypadám teď jako úslužná snaživka a workoholička. To ale vůbec není pravda. Mám svou práci account directora prostě ráda. Pracuju pro jednu z nejlepších PR agentur v Londýně a říkám vám, já svou práci miluju. Trávím v ní téměř veškerý čas. Tedy, obešla bych se bez kancelářského politikaření a bojů o lepší místo a taky plat by mohl být o hodně lepší. Ale to se doufám brzy změní. Už dlouho mi slibují povýšení. Vydělávala bych o něco víc a mohla si dovolit přestěhovat se někam, kde se ze zdi v obývacím pokoji nešíří směrem dolů pěticentimetrová vrstva plísně podobná sestřihu Mohykána.

I přes to fiasko s metrem jsem měla čas dopřát si jedno karamelové. Až když jsem na něj stála frontu, všimla jsem si, že mi přišla esemeska od mé šéfové Megan. Prý za ní mám hned zajít.

S letmým úsměvem jsem zastrčila mobil zpátky do kabelky. Teď už na to není čas, protože se musím vydat do zasedačky, kde se každý druhý pátek schází všech padesát pět zaměstnanců agentury na pravidelný interní komunikační brífink. Oznamují se na něm nově získané projekty a další novinky obecnějšího rázu, jako povýšení. Dokázala jsem si docela dobře představit, proč se mnou chce Megan mluvit. Na tenhle den jsem čekala dost dlouho. Poté, co jsem před čtrnácti dny zazářila a dostala naprosto skvělé hodnocení, jsem udělala krok směrem k volné pozici senior account director. Byla jsem si tím docela, vlastně spíš dost, jistá. Megan naznačovala, že možná brzy dorazí dobrá zpráva.

Ačkoli bych schody do třetího patra nejraději nedočkavě vyběhla, zachovala jsem dekorum a profesionalitu a klapala po nich na podpatcích v krátkých, odměřených krocích, které mi dovolovaly dobře padnoucí značkové černé šaty. Connie je přezdívala pohřební outfit Hillary Clintonové.

Sedla jsem si do jednoho z ergonomicky tvarovaných křesel, s nímž moje záda evidentně odmítala spolupracovat. Limetkově zelený plast ohnutý do tvaru vlny měl napomáhat ke správnému sezení, ale bylo zcela evidentní, že moje tělo radši sedí nesprávně.

Snažila jsem se najít aspoň trochu pohodlnou pozici a přitom se rozhlížela po místnosti, která se pomalu zaplňovala. Zasedačku nedávno rekonstruovali. Byla teď zařízená ve stylu matky Země; celou jednu stěnu o ploše asi tří metrů čtverečních pokrývaly zelené rostliny. Byla jsem si skoro jistá, že v ní žije spousta brouků a dalších potvor. Měla být zároveň inspirativní a praktická. Produkuje prý čerstvý kyslík (copak existuje nějaký prošlý kyslík?) a tím stimuluje kreativitu. Navíc tu instalovali interiérový zenový vodopád, který měl podporovat klidné a soustředěné myšlení. Ačkoli, když člověk potřebuje na záchod, sotva bude myslet na něco jiného.

I přes okázalé zařízení jsem se okolo sebe rozhlížela s potěšením. Dokázala jsem to. Pracuji pro Machin Agency – jednu z nejlepších londýnských PR agentur. Blížím se k další etapě ve své pětiletce. Na holku z Hemel Hempstead, které má být nejošklivějším městem ve Velké Británii, to není vůbec špatné. A dneska se zase posunu dál.

Slovo si vzal výkonný ředitel. O dvě vteřinky později dovnitř vklouzl Josh. Za chviličku už seděl v první řadě. Když procházel kolem mě, krátce se na mě podíval. Nedržela jsem mu místo a on nečekal, že to udělám. Domluvili jsme se, že nikdo v práci nemusí vědět, že Josh Delaney a Kate Sinclairová spolu chodí. Tím spíš, že oba pracujeme ve stejném týmu v zákaznickém oddělení agentury.

Ředitel Ed probíral jednu věc za druhou. Napjatě jsem čekala.

„A dále bych rád oznámil jedno nové povýšení.“

Trochu jsem se narovnala, rozpletla nohy a pokusila se tvářit zároveň pokorně a zasloužile. Už je to tady.

„Rád bych, abychom všichni společně pogratulovali Joshovi Delaneymu k jeho povýšení na pozici senior account director.“

„Kate,“ příkrý tón mé šéfové mě přinutil zvednout hlavu. Jako vždy vypadala skvěle. Husté, světle hnědé vlasy se jí lehce vlnily a působily žensky, ne dětsky. Oblečená byla do přiléhavých, na míru šitých šatů, které odhalovaly tak akorát. Stála tam na podpatcích, štíhlá, vysoká, úžasná a zákeřná. „Můžeme si na chvíli promluvit?“

Přikývla jsem, protože jsem v tu chvíli neměla velkou důvěru ve svůj hlas. V jejích očích jsem zahlédla jiskru sympatie.

Následovala jsem ji do kanceláře, zavřela za sebou dveře a na její pokyn si opatrně sedla na jednu z tmavě šedých retro pohovek, které vypadaly mnohem pohodlněji, než ve skutečnosti byly.

„Chtěla jsem s tebou mluvit ještě před tou schůzí. Obvykle tu býváš dřív.“

Pokrčila jsem rameny. „Nejelo mi metro.“ V žádném případě bych nepřiznala, že jsem přejela zastávku. To se mi přece nestává.

Zkřížila ruce na prsou a přecházela sem a tam. „Mrzí mě, že ses to dozvěděla takhle. Vím, že jsi o to povýšení stála, ale… vedení si myslí, že potřebuješ trochu víc zkušeností. A taky serióznosti.“

Přikývla jsem. Souhlasně. Slečna „Chci se zalíbit“, šéfová má vždycky pravdu, blablabla. Serióznost? Co tím do háje… myslí?

„A taky,“ namalovaná ústa se stáhla do znechuceného úsměšku. „Jsi ještě mladá.“

Jsem stejně stará jako Josh. Bylo mi jasné, kam tím míří.

„Chtěli muže.“

Neodpověděla okamžitě. Vyložila jsem si její mlčení jako souhlas.

„Hodně na ně zapůsobily Joshovy nápady pro tu značku péče o pleť. Myslím, že to zahrálo v jeho prospěch. Je kreativní a taky… seriózní.“

Znovu jsem přikývla. Začínala jsem si připadat jako datel. Kreativní, to určitě. Hlavně šikovně vydává cizí nápady za své.

V duchu jsem pořád zuřila. Bylo to totální fiasko. Na mítinku se mi podařilo dál nezúčastněně usrkávat z toho trapně snobského, předraženého kafe, i když jsem litovala, že jsem ho vůbec kupovala. Mrzelo mě, že jsem si nenacvičila výraz herců nominovaných na Oscara, kteří cenu nedostanou, ale přesto neztratí glanc a tváří se ve stylu „je to sice trochu zklamání, ale já to unesu“. Ve skutečnosti mi ale v žaludku ležely dvě věci: za prvé, že se Josh ani slůvkem nezmínil, že o to místo usiluje, a za druhé, že ty „skvělé nápady na mobilní aplikaci pro novou kampaň na výrobky péče o pleť“ byly zkrátka a jednoduše moje.

„Kate, velmi si tě ceníme. Jsem si jistá, že za pár měsíců to můžeme přehodnotit.“

Zvedla jsem bradu a přikývla. Myslím, že ale zahlédla, jak se mi lehce chvějí rty. Sotva ale mohla tušit, že skláním hlavu ke špičatým podpatkům svých černých lodiček speciálně vybraných na den velkého povýšení a urputně si představuji, jak se dostávají do kontaktu s choulostivými partiemi jisté osoby.

Povzdychla si a přerovnala stoh papírů na stole. „Je tu jedna věc… právě to přišlo. Možná by ses na to mohla podívat. Vůbec jsme se tím nechtěli zabývat… ale zkrátka, jestli to chceš zkusit, nemáš co ztratit.“

Neznělo to příliš povzbudivě, ale aspoň něco.

Naklonila jsem hlavu, aby to vypadalo, že mě to zajímá, a snažila se zamaskovat své vzrůstající zklamání.

„Obrátil se na nás Lars Wilder.“

„Vážně?“ zamračila jsem se. Kvůli tomuto dánskému podnikateli tweetovaly před třemi měsíci všechny londýnské PR agentury jako o život, v horečné snaze získat jeho projekt.

„Odešel od…“ pronesla jméno jednoho z našich největších konkurentů. „Pořád hledá někoho, kdo mu udělá reklamní kampaň k otevření dánského obchodního domu. Nebyl spokojený s jejich návrhy. Hledá čerstvý přístup. Skvělá příležitost, jak se předvést.“

„Ale?“ zeptala jsem se, protože jsem cítila, že za tím něco bude.

„Chce to odprezentovat pozítří.“

„Za dva dny?“ To si snad Megan dělá legraci. Jenže nedělala, myslela to úplně vážně. Přípravou prezentací obvykle trávíme několik týdnů: vymazlené PowerPointy, obrazová část na lesklém papíře a spousta rešerší ohledně situace na trhu.

„V poledne se vrací do Dánska. Chce se tady stavit před odletem. Chystala jsem se mu zavolat a říct mu, že to nezvládneme, ale…“

„Já to udělám.“ Já tomu zatracenému Joshovi a vedení ukážu.

„Vážně?“

„Jasně,“ odpověděla jsem. O. K., jsem sice naprosto šílená, ale nikdo mi nemůže vyčítat, že jsem to nezkusila.

„Nikdo od tebe nečeká, že ten projekt získáš, samozřejmě, ale bude vypadat dobře, když ho rovnou neodmítneme. Jestli do toho půjdeš, získáš spoustu bodů. Vaříme z vody, ale musíme mu ukázat, že se snažíme.“

„Jak zní zadání?“ zeptala jsem se a zase se narovnala. Nemám co ztratit. Můžu si jen polepšit.

Vytáhla jediný bílý list. Tázavě jsem se na ni podívala. Kde je ten obvyklý dokument se spoustou stránek plných statistik, titulků a mezititulků v různých, atraktivních fontech, obsahující všechny možné informace o etice a hodnotách firmy a nejrůznější doplňující údaje včetně čísla bot generálního ředitele?

Hjem

Přenést podstatu hygge

do Velké Británie, na Marylebone High Street

„To je všechno?“ zírala jsem nevěřícně na jednoduchý nadpis, který se na čistě bílém papíře vyjímal jako stopy ve sněhu. Tohle má být moje velká příležitost. Určitě si ze mě dělá legraci. To je, jako by mi dali nůžtičky na nehty a chtěli, abych s nimi upravila fotbalové hřiště na finále ve Wembley. Na tohle že se smrskla moje kariéra a šance ukázat Joshovi, zač je toho loket?

Kapitola 2

„Connie,“ vrazila jsem do dveří, odhodila kabelku a boty a zamířila do kuchyně. „Potřebuju pomoc. A taky si můžeme dát tohle.“

Vyskočila od stolu, kde se seděla za svou obvyklou hromadou učebnic, a upřela oči na lahev prosecca v mé ruce.

Jediným kladem našeho bytu bylo to, že jsme si ho mohly dovolit. V otevřeném obývacím prostoru ležel na podlaze tenoučký textilní koberec, pod nímž byl cítit sebemenší hřebíček. Tu a tam pár osamocených kousků nábytku, aby prostor nepůsobil úplně vybydleně, ale bylo to jen tak tak. Místnosti dominovala plochá televize propojená s DVD přehrávačem, který představoval náš hlavní zdroj zábavy. Protože jsme byly ustavičně švorc, trávily jsme spoustu večerů sledováním nějaké romantické komedie s lahví vína, zabalené do peřiny, protože tu byla pořád strašná zima.

Topení měl zajišťovat bojler, jenže tomu se do práce moc nechtělo. Domácí nejevil snahu nechat ho spravit a nás už ty ustavičné stížnosti vyčerpávaly.

„Hele, prosecco. A nějaké lepší. Z Co-opu za šest liber devadesát pět, ne?“ Connie se rozzářila jako vždy, když byl ve hře alkohol.

„Ne, z Marks and Sparks z Victoria Station. Devět devadesát devět. Koupila jsem ho včera, když jsem si ještě myslela, že mě povýší.“

„A kruci. Takže to nevyšlo? Jak to?“

„To ten idiot Josh Delaney.“

„Co je s ním?“ Connie se s Joshem nikdy nepotkala. Byl radši, když jsem chodila já k němu.

„Co by bylo? Vyfoukl mi to místo. A víš, co ještě udělal?“ hlas mi začínal nabírat výšku, kterou by mi mohli závidět chlapečci ze sboru. „Šlohnul mi nápad a vydával ho za svůj.“

„A nemohla jsi jim to říct?“

„Nemohla. Dost těžko bych řediteli vysvětlovala, jak jsme si v důvěrné chvilce po sexu vyprávěli o strategii, kterou jsem pro tu značku vymyslela, a že mě napadlo navrhnout jim aplikaci.“

Connie zvedla ruku. „Děvče, oceňuju tvoje znalosti, ale jestli se o tomhle bavíš v posteli, asi bys měla víc chodit ven.“

„Měla jsi u toho být.“

„Jsem ráda, že jsem nebyla.“ Přiložila si sklenici ke tváři. „Vysvětlil ti to nějak?“

Zavřela jsem oči a zavrtěla hlavou.

Přestal mě bombardovat esemeskami, až když jsem souhlasila, že se s ním sejdu na schodech. Po schodech u nás ve firmě nikdo nechodí.

Alespoň měl tu slušnost, že se omluvil.

„Hele, Kate, já chápu, že jsi zklamaná. Ale nech si to vysvětlit, tu appku jsem zmínil jen na okraj. Netvrdil jsem, že je to můj nápad. Chtěl jsem jim říct, že jsi na to přišla ty, ale hned se toho chytli a rozjeli to.“

„Ale mohl ses aspoň zmínit, že chceš to místo. Proč jsi mi to neřekl?“

„Nejdřív jsem o něj nijak nestál. Ale pak… no, když ti je třicet, začínáš myslet na budoucnost. Ty to máš dobrý. Ale já budu muset jednou živit rodinu. Já to místo potřebuju.“

„Prosím?“ Posměšně a nepřesvědčeně jsem po něm ta slova opakovala. „Ty budeš jednou živit rodinu?“

Nevěřícně jsem si přitiskla dlaně na tváře. On se mi snad zdá.

„Kate, ty se prostě vdáš a budeš mít děti. Ty přece žádnej plat nepotřebuješ.“

„Já, já…“ Nezmohla jsem se na nic jiného než na koktání.

„No tak, až si přestaneš hrát na working girl, vždycky můžeš říct tátovi, aby tě založil.“

„Děláš si srandu?“ zírala jsem na ten hezký obličej a najednou viděla jeho nevýraznou bradu, zakulacující se tváře, neostříhané vlasy kluka ze státní školy, které zakrývaly zvětšující se kouty, a dobře střižený oblek, pod nímž se rýsovalo počínající bříško. „Všichni, kdo tvrdí, že neandrtálci vymřeli před čtyřiceti tisíci lety, právě o něco přišli.“

Dovyprávěla jsem, hořce si usrkla prosecca a pozvedla sklenici Conniiným směrem jako v přípitku.

Posměšně si odfrkla tak, až jí prosecco vyletělo oběma nosními dírkami, což mě odrovnalo.

„Ty si snad děláš srandu.“

Connie patří do rodiny, odjakživa bydlela o dva vchody dál. Naše mámy se potkaly na předporodním kurzu, a když jsme se přestěhovaly do Londýna, ani jednu z nás nenapadlo, že by hledala jinou spolubydlící. Prožily jsme toho spolu spoustu. Její matka potkala mlékaře, se kterým nakonec utekla – čestné slovo –, a moji potkala prasklá výduť, která z ní vysála život. Najednou tu nebyla. V naší rodině po ní zbyla obrovská díra, která, mám-li být upřímná, se nikdy doopravdy nezacelila.

Zavrtěla jsem hlavou, kousla jsem se do rtů a uchechtla se.

„Asi bys měla říct tátovi, aby začal pucovat rollse.“

Zavrtěla jsem hlavou. Přestaly jsme se smát.

„Promiň, Kate, jsem pitomá,“ Connie věděla, že tátovi pomáhám splácet hypotéku.

„Dolej,“ natáhla ke mně sklenici. „Nakopala jsi mu aspoň ten jeho trapnej zadek?“

„No jasně, že jo.“

„Šikovná holka. A koule jsi mu uřízla?“

„Kruci, věděla jsem, že jsem na něco zapomněla.“

Znovu jsme si přiťukly. Connie si podepřela rukou bradu a obě jsme upadly do přemýšlivého ticha. Zlehčovala jsem Joshovu zradu, ale bolela mě. Nechodili jsme spolu dlouho, ale líbilo se mi, že k někomu patřím. V Londýně si člověk může připadat osamělý. Bylo fajn být na to dva. Oba jsme hodně pracovali, proto nám to taky tak klapalo. Měli jsme toho hodně společného.

„Katie, stojí ti to za to?“ Přeladila hlas do jemnějšího tónu.

Polkla jsem. S Connie obvykle nevedeme vážné rozhovory.

„Co jestli mi za to stojí?“ zeptala jsem se. Vyzunkla jsem zbývající prosecco a ucítila tíhu v ramenou.

„Ty víš co. Ta tvoje práce. Nic jinýho neděláš. Pořád jen pracuješ. I ten Josh do toho zapadal. Potřebuješ taky nějakou zábavu, ne?“

„Já mám zábavy spoustu.“ Mrkla jsem na ni. „Mám naplánovanej večírek. I když jsem tam teda měla jít s ním. Mohla bych si půjčit ty tvoje modrý šaty?“

„No jasně. Kam jdeš?“

„No… je to… taková společenská akce.“

Connie se zatvářila. „Pracovní, že jo?“

„Předávání odvětvových cen. Za sledovanost. Ale bude to zábava. A já mám svoji práci ráda.“

„Úžasný,“ sundala si brýle a odstrčila učebnice stranou. „Ne, vážně, Katie, dělám si starosti. Jsi jak křeček v kolotoči. Běžíš a běžíš, čas od času si odskočíš pro slunečnicové semínko, ale to si stejně nakřečkuješ do tváře na potom. Já vím, já taky hodně pracuju, jenže já si můžu vydechnout o prázdninách. Kdy ty máš čas sama na sebe? Když jedu domů na víkend, táta se snaží. Když přijedeš domů ty, vydrhneš tátovi a klukům celý barák a uklízíš po nich. Nakoupíš jim. Nemůžeš jim pořád dělat mámu. Budou se to už muset naučit sami.“

„Dělám si o ně starosti. Bojím se, že táta špatně jí.“

„A myslíš, že to pomůže?“

Určitě mi to pomáhalo vyrovnat se s pocitem viny z toho, že jsem je tam nechala.

„Je to moje rodina, musím jim pomáhat. Vydělávám mnohem víc než oni.“

„Já vím, ale přiznejme si barvu. John by taky mohl už trochu přispět. Kolika místy už prošel? Vždycky musí odejít, aby ho nevyhodili, protože je strašně línej. Brandon, no,“ při vyslovení jména mého mladšího bratra jí koutky povyskočily v jemném náznaku úsměvu, „tam to je zas trochu jinak. Ale hloupej není. Ten model Tardis byl neuvěřitelnej. Bomba, fakt.“

Brácha je fanoušek sci-fi a ve volném čase vyrábí modely nejrůznějších přístrojů ze svých oblíbených filmů a seriálů v životní velikosti.

Connie zaťukala nehty o sklenici a narovnala se. „Kdyby pořád nehrál tu zatracenou, pitomou Fifu, mohl by si najít mnohem lepší práci. Měl by dělat něco pořádnýho, a ne na půl úvazku někde ve šrotovně aut. A tvůj táta taky není tak nemožnej, jak se nás snaží přesvědčit.“ Sevřela ústa do tenké čárky, jako by řekla víc, než chtěla.

Rozhostilo se nepříjemné ticho. Mám ji moc ráda a určitě mě chápe mnohem víc než chlapi z naší rodiny, ale kritizovat je můžu já, ona ne.

„Říkala jsi, že s něčím potřebuješ pomoct? Jestli teda nechceš, abych se vydala stopovat toho kreténa Delaneyho s nabroušeným nožem. Kdyby mě chytili, mohla bych mít opletačky s ředitelem. Co jsi chtěla?“

„Tu knihu. Tu o těch svíčkách.“

„Umění hygge.“

„Prosím?“ rozesmála jsem se. „Chystáš se zvracet, nebo co?“

„Ale ne, ty trdlo.“ Zakřenila se a zas to mezi námi bylo úplně normální. „To je dánsky,“ zopakovala to. „Něco jako hú-ge.“ Pořád to znělo, jako by se skláněla před bohem bílé záchodové mísy. „Píše se to h-y-g-g-e.“

„O. K., takže vím, jak se to vyslovuje. Ale co to vlastně je? Dánský bytový design?“ zeptala jsem se.

Zděšeně se na mě podívala. „Neeee, mnohem víc než to. Je to postoj. Přístup k životu.“ Začala se hrabat ve velké nákupní tašce na kolečkách, kterou měla vždycky poblíž. Učitelé s sebou zřejmě musí tahat strašnou spoustu věcí. „Napsal to takovej pěkněj Dán, vzdálenej bratranec Vigga Mortensena, co vede Institut štěstí nebo tak něco.“

Zmínka o Viggovi zabrala. Od té doby, co jsme viděly Pána prstenů, jsme ho obě beznadějně milovaly.

„Přečetla jsem o tom všechno možný. Věděla jsi, že v Dánsku žijou nejšťastnější lidi na světě?“

„Ráno v metru jsem o tom viděla článek, ale moc mě to teda nepřesvědčilo. Soudě podle všech těch skandinávských thrillerů, co jsem přečetla, tam mají vysokou úmrtnost, umanuté policajtky a pořád tam prší. To na nějaké velké štěstí nevypadá.“

„Ne, fakt. Je to o tom, jak si pomocí drobných radostí zlepšit život.“ Její upřímný výraz mě odradil od toho, abych si z ní dál střílela. „Proto ty svíčky.“ Ukázala na tři svíčky na krbové římse a zašklebila se. „Mají to tu zútulnit.“

„Moc to teda nefunguje.“

„Já vím. Ona tomu ta plíseň na stropě moc nepomáhá.“

„Měly bychom zase zajít za majitelem. I když potom, co jsem viděla, jak bydlí táta, už nic moc neočekávám.“ Promnula jsem si kruhy pod očima. S tím křečkem v kleci měla pravdu. Den má prostě málo hodin. „Potřebuju rychlokurz v tom hy… jak se to jmenuje? Pozítří mám prezentaci. Můžu si to půjčit?“

Kapitola 3

Začala jsem to přehodnocovat. Přišel den D. Nejdůležitější prezentace mé kariéry a moje jediná šance, jak ukázat Joshovi a vedení, co umím. Proč jsem kruci vkládala tolik nadějí do pár svíček, svazku březových větviček, drahé lampy a spojených sil naší agentury, které mi pomohly přestěhovat nábytek? Když mi Megan slibovala proplatit výdaje, asi neměla zrovna na mysli lampu za dvě stě liber. Ovšem jemné, zlatavé světlo vytvářelo přesně ten odstín, který jsem viděla v knize od Connie.

Nemohla jsem si dovolit myslet na to, jak strašně jsem unavená. Včera večer jsem se dostala domů až po desáté poté, co jsem prošla křížem krážem Oxford Street, a pak se až téměř do svítání pokoušela upéct tradiční dánské ovesné sušenky. Connie přísahala, že jsou úplně a naprosto hygge.

Včerejší příprava na prezentaci spočívala v tom, že jsem přečetla její knihu od začátku do konce, pečlivě na internetu prostudovala všechny možné obrázky ponožek, svíček, zamilovaných párů pod kašmírovým přehozem a rukou v palčácích svírajících hrnek s kouřící čokoládou. Pak následoval nákupní maraton.

Vypadalo to, že dánská záliba ve svíčkách zachvátila i naši agenturu. Od toho jsem se hodlala odpíchnout pro získávání Larsova projektu. Dorazila jsem do kanceláře v sedm ráno s jediným cílem: nahyggovat, nové slovo v mém slovníku, nejmenší zasedačku v budově. Vytvořit z ní příjemné místo vypadalo jako nadlidský úkol, ale pevně jsem věřila v moc svíček a drahé lampy.

Nachystala jsem také čaj, dva hrnečky ve veselých barvách s písmeny L a K zakoupené v obchodě Anthropologie a talíř s doma napečenými sušenkami. Na to, že to byla třetí várka, byly pořád dost šišaté, ale i tak jsem se musela snažit, abych je uchránila před ostatními.

Scéna byla připravená, nebo jsem v to aspoň doufala. Nainstalovala jsem tam dvě křesla, sice každé jiné, ale zato ta nejpohodlnější, jaká se dala sehnat. Po vzoru Mášenky z pohádky o medvědech jsem prohledala všechny místnosti v budově a našla pěkný březový stolek, který tu zbyl z focení kampaně pro Ercol. O patro výš jsem zabavila poličku, vyndala z ní všechny knihy a pak všude možně hledala nějaké jiné s barevnými ořízkami, které by se k sobě hodily.

Se svíčkami jsem to nepřeháněla, omezila jsem se na pět: vkusnou skupinku tří na stole a dvě nahoře na poličce, kam jsem postavila také varnou konvici, konvici na kávu a na čaj, mléko, cukr atd. Vypadá to, že si na to Dánové potrpí. Obřadné přípravy čaje a kávy.

Rovnala jsem právě březové větvičky, které jsem naaranžovala do vázy ve veselém žlutém odstínu, když mi volali z recepce, že je tady. Ať jsem se snažila, jak chtěla, nepůsobily zrovna přívětivě a domácky. Prostě větve převázané stužkou a narvané do vázy.

Okouzlující a samozřejmě blonďatý Lars Wilder, ředitel dánského obchodního domu Hjem, byl vysoký a vyzařoval z něj ten venkovní, zdravý look, který si spojujete s lidmi ze severní Evropy. Nebo alespoň já ano, po všem tom včerejším čtení a rešerších. Měřil přes metr osmdesát a rozhodně v sobě měl něco z Vikinga.

„Dobré ráno, já jsem Kate Sinclairová,“ podala jsem mu ruku a sledovala řeč jeho těla. Působil vyrovnaně a klidně, na rozdíl ode mě. Já cítila, že mám žaludek na vodě.

„Dobré ráno, Kate. Já jsem Lars. Děkuju, že jste si na mě dnes ráno udělala čas.“ Zkoumavě jsem se na něj podívala a hledala v jeho výrazu ironii. Klienti, kteří platili naše sazby, obvykle očekávali, že se pro ně rozkrájíme.

Měkké světlo kontrastovalo s ostrým osvětlením na
chodbě. Všimla jsem si, že se Lars kolem sebe souhlasně rozhlíží.

„Posaďte se prosím,“ pobídla jsem ho a ukázala na široké křeslo z popraskané kůže, které mělo přes jedno opěradlo přehozený přehoz. Naproti stála trendy židle z 80. let s koženým vyplétáním na kovové konstrukci, která byla mnohem pohodlnější, než vypadala.

Začala jsem připravovat čaj. Paradoxně mi to pomohlo projít úvodním zdvořilým hovorem o tom, jakou měl cestu.

Posadili jsme se až potom, i když jsem měla pocit, že jsem čekáním na to, až se začne vařit voda, promarnila dobrých deset minut naší schůzky.

„Výborné sušenky,“ pronesl Lars a hned se natáhl pro druhou, pokyvoval přitom hlavou.

„Děkuju.“

„To jste pekla vy?“

Zvedla jsem ruce dlaněmi vzhůru, abych dala najevo, že to nic není. V duchu jsem přitom myslela na to, v jakém stavu byla naše kuchyň dnes ráno, a na plastové krabice plné nepovedených kousků na lince. S Connie je budeme jíst ještě pár týdnů.

Kousl si. „Velmi dobré.“

„Rodinný recept,“ zalhala jsem. Máma občas upekla piškotový dort, ale to bylo všechno.

„No ano, rodina,“ zeširoka se usmál a rozhodil rukama do strany, aby svá slova zdůraznil. „To je hrozně důležité… a rodinné recepty. Moje máma je proslavená svými kanelsnegle.“

Naklonila jsem hlavu a oplatila mu úsměv, ačkoli jsem ani v nejmenším netušila, co to ten domácí kanelsnegle může být.

„Je přesvědčená, že dobrou buchtou vyřešíte jakýkoli problém.“

Pomyslela jsem si, že paní bude asi trochu zvláštní, ale tvářila jsem se, že je to naprosto v pořádku. Bylo evidentní, že ji má moc rád. „Má svoji kavárnu Varme, to znamená dánsky teplo. Moc fajn podnik. Máma se hrozně ráda o někoho stará.“

Málem jsem si povzdechla nahlas. Ale zase, není hezké mít někoho, kdo se o vás stará? Posledních pár let jsem měla pocit, že jedu sama za sebe a ze všech sil plavu proti proudu.

„Právě tu vřelost a domáckost bych rád přinesl do Velké Británie.“

Zasnila jsem se. S trhnutím jsem si to uvědomila až ve chvíli, kdy si Lars nahlas odkašlal. „Mámě by se tady líbilo,“ rozhlédl se kolem. „Je to velmi hygglich. Pěkně jste to připravila. Vynalézavě a citlivě. Úplně po dánsku. Vidím, že chápete, co znamená hygge. Hezké hrnky.“

„Děkuju vám. A děkuju, že jste dnes přišel. Vážím si toho, že jste mi dal možnost si s vámi promluvit.“ Formální slova se mi vzpříčila v krku, protože Lars se rozesmál.

„Ale vůbec ne. Proklínáte mě za to, že jsem vám dal tak málo času a skoro žádné informace.“ Tvrdá dánská výslovnost zněla roztomile a zbavovala jeho slova ostrých hrotů.

Chvíli jsem váhala mezi diplomacií a upřímností.

Potom jsem se usmála. „No, není to zrovna nejklasičtější přístup, ale zaujalo nás to.“

„Natolik, aby vaše agentura vytáhla ten nejtěžší kalibr.“

Takže tak úplně ostré hroty jeho slova nepostrádala. Nejsem sice možná ten nejtěžší kalibr, ale docela slušná nastupující pistole. Jenže on dodal s okouzlujícím úsměvem: „A domácí sušenky.“

„Zajímá mě to a nebojím se výzev. Máte pravdu, ta schůzka byla sjednaná velmi narychlo, ale pracuji v oddělení životního stylu. Mezi moje klienty patří společnost vyrábějící bytový textil, výrobna kávy, řetězec sýráren a skupina butikových hotelů. Mám dostatečnou kvalifikaci na to, abych se o váš projekt postarala. Můj šéf, který má dnes celý den jednání mimo firmu (v duchu jsem klepala na dřevo), si myslel, že jsem pro tuto schůzku nejvhodnější volba.“ A taky volba, která nejvíc touží po povýšení.

„Nedal jsem vám moc času na přípravu, ale zvládáte to dobře. A ani jste mě nebombardovala emaily s miliony otázek.“ Rozhlédl se po místnosti. Věděla jsem, že hledá projektor a počítač.

Zvedla jsem ruce, abych ho zarazila. „Budu k vám upřímná. Nic jsem si nepřipravila. Ne proto, že nebyl čas, ale protože jsem si říkala, že jste profesionál a sám nejlépe víte, co potřebujete. Vím, že jste jednal s řadou agentur, které patří k nejlepším v oboru. Určitě přišly s vynikajícími nápady, ale vám se z toho evidentně nic nelíbilo.

Říkala jsem si, že bude jednodušší si s vámi promluvit a zjistit, o co vám jde. Klasická prezentace zřejmě nebude to pravé.“

Lars se zasmál, zvedl se a začal přecházet po místnosti s rukama za zády. „Líbíte se mi, Kate Sinclairová. Líbí se mi váš způsob myšlení. My v Dánsku máme raději, když se tak netlačí na pilu. Už teď vidím, že chápete, co znamená hygge.“ Z jeho úst to neznělo jako hrozivá novozélandská hakka, ale naopak docela přitažlivě.

„To je od vás milé, ale mám se ještě hodně co učit. Kdybyste viděl, jak bydlím.“

„No, to je přesně ono,“ vykřikl Lars. „Ve všech těch agenturách mi vysvětlovali, co to vlastně je. Jenže to nejde přesně definovat. Pro různé lidi to může znamenat různé věci. Buď to prostě trefíte, nebo ne. Vyslechl jsem si spoustu prezentací. Ještě jedna prezentace o hygge reklamních předmětech, hygge proměnách interiéru a hygge dovolených a rozpustím všechny svíčky ve Velké Británii.

Agentury, s nimiž jsem jednal, byly příliš… Těžko se to vyjadřuje. Prostě příliš,“ znovu pokrčil rameny. Rozhlédl se kolem a s úsměvem kývl hlavou směrem ke svíčkám. „Sterilní a příliš komerční. Ovšem vy jste to dokonale vystihla.“

Přikývla jsem a nechala ho pokračovat.

„Náš obchod Hjem bude mnohem víc než nějaké svíčky, deky a další věci, které si můžete koupit. Lidi si většinou myslí, že hygge je právě tohle. Já ale chci, aby to bylo cítit ve všech odděleních našeho obchodního domu, aby tam zákazníci strávili nějakou dobu, prohlíželi si knížky, zastavili se v kulinářském oddělení. Budeme tam mít odpočinkové zóny, pořádat výstavy, předvádět květinové vazby, připravovat jídlo, vyrábět přání a vánoční dekorace, pořádat kurzy pletení. Nebude to jen obchodní dům, ale pulzující centrum.“

„To zní dobře,“ poznamenala jsem a v duchu si říkala, jak se tohle dá asi uchopit v nějaké reklamní kampani.

„Je ale důležité, aby lidi pochopili, o čem hygge je.“

Přikývla jsem. Já měla za to, že to je přechodná módní záležitost.

„Takže bych rád vzal pár lidí do Kodaně a ukázal jim, jak se v Dánsku žije a jak naše společnost funguje, aby dokázali hygge opravdu ocenit.“

„To je výborný nápad,“ odpověděla jsem bezmyšlenkovitě. Říkala jsem si, že výlet do Dánska bude fajn a že je ten Lars vážně milý a příjemný.

„Vidíte, Kate, právě proto si myslím, že jste na tu práci ta pravá. Jakákoli jiná agentura by namítala, že to nebude jen tak, že do Dánska nikdo na víc než jednu noc nepojede. Myslím, že se nám bude dobře spolupracovat.“

„Vážně?“ Takže on mi tu práci dává?

„Ano, prošel jsem si všechny agentury a hledal někoho, kdo mi dokonale sedne. A to jste vy. Líbí se mi, jak přemýšlíte. Rád bych, abychom se do toho hned pustili. Mohla byste mi sepsat seznam šesti novinářů?“

„Šesti novinářů?“ zeptala jsem se.

„Ano, na cestu do Dánska. Myslím, že pět dní bude tak akorát.“

Když zmiňoval šest lidí, neříkal, že to mají být novináři. „Šest novinářů. Pět dní,“ zopakovala jsem.

Souhlasně přikývl. „Skvěle. Za pět dní jim stačíme ukázat to nejlepší z Kodaně a naučíme je všechno o hygge. Vím o někom, kdo nám s tím pomůže.“

Do háje. Nedivím se, že se s ním ostatní agentury nedohodly. Z minulých zkušeností vím, jak je těžké přemluvit novináře, aby přišli na nějakou večerní akci jen tady v Londýně, natož je přesvědčit, aby jeli na pětidenní výlet do ciziny. Pokud se mi to podaří, bude to zázrak. Co jsem komu udělala?

Kapitola 4

Ty jsi klikařka! Zpráva od Connie se mi objevila na displeji právě ve chvíli, kdy jsem o týden později dělala poslední drobné úpravy v seznamu novinářů. Poznamenala jsem si ještě pár věcí, než jsem sáhla po telefonu, abych jí odpověděla.

Přivezu ti nějaký Lego.

Vezmi mě radši s sebou. Mohla bych dělat cestovní korespondentku Gazette. Kdo to pozná?

Když budu fakt zoufalá, dám ti vědět.

Pořád jsem se ještě vznášela na obláčku nadšení z toho, jak jsem navzdory všem očekáváním získala Larsův projekt. Teď už jen musím sehnat šest novinářů, kteří pojedou do Dánska. Což se lehko řekne, ale hůř udělá. Na páteční schůzi jsem dostala pochvalu před nastoupeným praporem a tentokrát jsem si už nacvičila skromný výraz herečky, která proměnila nominaci, ve stylu „Nebylo to zas tak těžké“, s jemným podtónem „To zíráš, co?“ adresovaným Joshovi Delaneymu.

Ten prevít ukázal mým směrem „dobrá práce“. Dokonce se v něm možná mihl výraz neochotného obdivu. Osobní pomstu si nechal hned na první schůzku s Larsem poté, co jsem projekt získala. Když jsem procházela seznam novinářů na cestu, hned k tomu musel něco dodat. Nedokázal odolat pokušení předvést, jaké má známosti. „Napadlo tě kontaktovat Sunday Inquirer, Kate? Mají dvakrát vyšší náklad než Courier. Na pozici redaktora životního stylu je tam teď nově Benedict Johnson.“

Dopisovatelé obvykle přecházejí z jedněch novin do druhých, z časopisu do časopisu, takže je většinou znám. Ale tohle jméno mi nic neříkalo. Ten zatracený Josh zas musí být o krok napřed.

„Promluvím s ním a uvidíme,“ prohlásila jsem a líbezně se na něj usmála. Pořád si zkouší ty svoje úlisné manévry.

„Můžu mluvit s Benedictem Johnsonem, prosím?“ pronesla jsem svým nejlepším hlasem, radostně a přátelsky.

„U telefonu,“ zaznělo na druhé straně trochu nevrle. Podle pár slov ale nemůžete člověka soudit.

„Dobrý den, tady Kate Sinclairová z agentury Machin Agency. Já –“

„Máte pět vteřin.“ Tentokrát se cynické nepřátelství v jeho hlase nedalo přeslechnout.

„Prosím?“ V šoku jsem nechtěla věřit vlastním uším.

„Čtyři.“

Měla jsem mu rovnou doporučit, aby provedl něco anatomicky neproveditelného, ale byla jsem tak vyvedená z míry, že jsem do těch čtyř vteřin šla.

„Volám vám, abych se zeptala, jestli byste nechtěl jet na press trip do Kodaně, abyste zjistil, proč jsou Dánové pokládáni za jeden z nejšťastnějších národů na světě. Jednalo by se o týden a jelo by se na různá místa, včetně Dánského institutu pro štěstí.“

„Ne.“ A položil to. Oddálila jsem telefon od ucha a nevěřícně ho pozorovala. To je teda nevychovanec.

Pak jsem s telefonem mrskla na stůl. To je přece arogantní idiot. Kdo si proboha myslí, že je? Jak si dovoluje chovat se takhle sprostě?

Znovu jsem vytočila jeho číslo.

„To jste takhle nezdvořilý vždycky?“ zeptala jsem se.

„Ne, jen když mi volají lidi z PR, pojišťováci s nabídkou lepší smlouvy a všichni ostatní, co mě zdržují od práce. Jste jeden jako druhý.“

„Takže o tom nebudete vůbec přemýšlet. Přitom ani nevíte, pro koho pracuju.“

„Ne, a je mi to úplně volný. I kdyby to měl být dánský korunní princ.“

Když je na vás někdo takhle hrubý, je to do jisté míry osvobozující, protože mu můžete oplatit stejnou mincí.

„To jste vždycky takhle omezený?“

„Proč bych měl být omezený? Jsem novinář.“

„Děláte na mě ten dojem.“

„Cože – protože nechci psát snobské PR články nebo reklamní texty?“

„Já po vás nechci, abyste psal nějaké snobské články nebo reklamní texty. Nabízím vám možnost dozvědět se něco víc o dánském životním stylu a zjistit, jestli bychom se z něho nemohli něčemu přiučit.“

„A taky, jen tak čistě náhodou, napsat něco o výrobcích vašeho klienta.“

„Ano, bývá to tak, ale tohle je to něco jiného.“

„Kdyby mi někdo dal libru za každého PR, který mi tohle tvrdil.“

„Omlouvám se, já nejsem žádné PR. PR není člověk ani věc. Znamená to Public Relations. Jmenuju se Kate a dělám svou práci, stejně jako vy. Kdybyste mi dal možnost vám to vysvětlit a nezačal hned vrčet jako vzteklá liška, věděl byste, že můj klient chce podporovat určitý koncept, ne prodej zboží.“

„Vzteklá liška?“

Zaslechla jsem, jak se tlumeně směje.

„Takhle mi ještě nikdo neřekl. Už mi říkali různě, ale vzteklá liška teda ne.“

„Jestli jste takhle přímý vždycky, tak se ani nedivím. Možná bych vám měla nabídnout týden v pořadu Charm School,“ poznamenala jsem. Začínalo mě to bavit.

„To pořád existuje? O tom by se možná dalo něco napsat.“

„Googlujete si to?“ zeptala jsem se, protože jsem zaslechla cvakání kláves.

„Možná jo. Nebo taky možná pracuju, což jsem měl v plánu předtím, než jste mě vyrušila.“

„Podívejte, volám vám, protože jsem myslela, že by vás to mohlo zajímat.“

„Vždyť mě ani neznáte.“

„Znám vaše noviny a články o životním stylu, které v nich vycházejí. Tohle není nabídka produktového marketingu.“

„Aha, takže přece jen tam nějaký produkt bude.“

Odmlčela jsem se.

„Ha, já to věděl!“

„Je to nový obchodní dům, ale je za tím koncept.“

„Koncept, to zní trochu nadutě.“

Trhla jsem sebou. Když jsem to vyslovila já, opravdu to tak znělo. Když o tom mluvil Lars, krásně to do sebe všechno zapadalo.

„Bude se jmenovat Hjem. Otevře se koncem roku, ale majitelé chtějí vzít skupinku vybraných novinářů do Kodaně, aby je podrobněji seznámili s konceptem hygge.“

„Svíčky a deky. To už tu bylo.“

„V tom to právě je. Nedal jste tomu šanci a přitom ani přesně nevíte, o co jde.“

„Já nechci vědět, o co jde. Nezajímá mě to. Teď ne. Nikdy.“

„Nepřipadá vám, že máte trochu omezený pohled na věc?“

„Ne, spíš bych řekl, že mám jasno a nenechám se ovlivnit.“

„Mohla bych vám přece jenom poslat mailem další informace a itinerář?“

„Ne.“

„Nepodíváte se ani na kratičký mail?“

„Víte, kolik mailů dostávám denně od lidí z PR?“ P jakoby vyplivl a R mu zachrčelo v krku.

„Vy jste vážně nepříjemný člověk.“

„Jo, protože mě pořád otravujou lidi jako vy.“

„Myslím, že by vám výlet do Dánska prospěl, možná byste se mohl pár věcem přiučit.“

Nastala pauza. Čekala jsem a připravovala se, že mi znovu praští telefonem. Místo toho se neochotně pobaveným hlasem zeptal: „Vzdáváte vy někdy něco?“

„Ne, když v něco věřím, tak ne,“ odpověděla jsem. Nebylo to tak úplně pravda. Věřila jsem Larsově vizi a tomu, čeho chtěl dosáhnout. Ale pokud bych měla být naprosto upřímná, spíš jsem patřila k lidem, kteří si kladou otázku „Kdy pár dek a svíček dokázalo vyřešit nějaký problém?“.

„Sorry, nezajímá mě to, ale rád jsem si s vámi promluvil, Kate nevím jak dál. Vnesla jste trochu vzruchu do mého jinak nudného odpoledne.“

„K službám,“ odpověděla jsem odměřeně a podívala se na hodinky na telefonu. „Věnoval jste mi dvě minuty a čtyři vteřiny svého času. Možná byste měl tu pětivteřinovou strategii přehodnotit.“

Začal se smát. „Jste sice píáristka, Kate Sinclairová, ale líbíte se mi.“

„Škoda, že to není vzájemné,“ odvětila jsem sladce a ukončila hovor.

Vyškrtla jsem ho ze seznamu a rozhodla se zkusit další novináře. Doufala jsem, že uslyší na výlet do Kodaně víc než Benedict „vzteklá liška“ Johnson. „To zní skvěle, děvenko,“ řekl mi redaktor životního stylu z The Courier, „ale nabídli mi cestu do Doncasteru. Kdo by si to pomyslel, Doncaster nebo Dánsko?“

„Určitě vás přesvědčím, abyste jel do Kodaně.“

„Bohužel, broučku, mě byste přemluvila velmi snadno. Problém je v tom, že byste musela přemluvit ‚Tu, která se musí poslouchat‘, starou fúrii, která se stará o inzerci. Ten výlet na sever financuje člověk se spoustou peněz a obrovským rozpočtem na reklamu. Pokud mi nemůžete slíbit, že si váš klient za reklamu zaplatí, nezbyde mi než jet na sever od Lodýna.“

Naštěstí, po spoustě odeslaných a přijatých mailů mi k mé velké úlevě přislíbili účast Fiona Hanningová, bloggerka zabývající se životním stylem, Avril Baines-Hamiltonová z This Morning a David Ruddings z Evening Standard. Conrad Fletcher, cynický starý ďábel, novinář jako vystřižený ze starých časů, který psal pro všechny lepší magazíny o bydlení, zareagoval poněkud překvapivě: „Proč ne? V Kodani jsem už pěkně dlouho nebyl a nějaký ten výlet by mému rozpočtu udělal jedině dobře. Bože, nevěřila byste, jak málo výdajů dnes proplácejí.“

„Jestli to nebude tím, že si do těch výdajů dáváte lahve za tři sta liber, které si objednáváte ke každému jídlu,“ škádlila jsem ho. Conrad rád tvrdí, že jeho kanceláří je jedna velmi nadstandardní restaurace poblíž redakce, kde pracuje. Párkrát jsem tam s ním byla na obědě. Ne všichni ho měli rádi, ale podle mě by to byl dobrý společník a navíc měl encyklopedické znalosti o interiérovém designu a znal spoustu historek o lidech z oboru.

„Vy mě máte přečteného, má milá.“

Nakonec jsem si nechala Sophii ze CityZen, protože jsem si byla jistá, že to s ní půjde lehce. Byla to Conniina kamarádka z univerzity, párkrát jsme se setkaly a byla mi moc sympatická. Vzala jsem telefon a rychle mrkla na hodinky. Čas tak akorát, abych zaběhla domů a připravila se na večerní předávání cen. Když už tam mám jít sama, musím Joshovi předvést, oč přišel.

„Ahoj, Sophie, tady Kate Sinclairová, hledám novináře, které by zajímala cesta do Kodaně.“

„Páni! Já se hlásím, prosím.“

„Tak fajn.“

Následovalo ohromené ticho.

„Vážně? Ty mě tam vezmeš?“

„Jasně. Týden v úžasné, úžasné Kodani.“

Sophie vydala jakési legrační vykviknutí, které bylo v kanceláři ještě únosné, a potom dodala: „Hm, budu si to muset rozmyslet… asi tak nanosekundu.“ Následovalo další legrační vypísknutí. „Jo! Jasně! Jedu! To je skvělý. Bude to bezvadný,“ chrlila ze sebe.

„Ještě jsem ti ani neposlala itinerář,“ zasmála jsem se. „Co když budeme jezdit po uhelných dolech, ocelárnách a výrobnách plastů?“

„To je jedno! Bude tam jídlo. Nic jinýho nepotřebuju. Senzačka.“

„Pošlu ti mailem další informace.“

„Nemůžu se dočkat. Ve Skandinávii jsem ještě nebyla. Budu si muset koupit takovej ten péřovej kabát, co tam v něm všichni chodí. S bílou kožešinou na kapuci. A taky termo rukavice.“

„Ehm, Sophie, jede se na konci dubna, to už snad nebude taková zima. Myslím, že můžeš výzbroj Barbie polárnice nechat doma.“

„Když mluvíme o šatech, budu muset končit, musím jít šlohout Connie něco ze skříně.“

„Jak se má? A kam se chystáš?“

„Má se dobře. Pořád mezi dětma. Já jdu na předávání cen za sledovanost.“

„Zní to dost děsně, ale asi tam budou mít pití zadarmo.“

„Bude to v Grosvenor House a je to i s večeří.“

„Chápu.“

„Jdu tam jen proto, že naše agentura sponzoruje jednu z cen. Máme tam stůl. Bohužel tam bude taky můj bývalej.“

„To je pech.“

„Jo, Connie mi nabídla, že mi sežene učitelskej doprovod.“

„To je od ní hezký.“

„Jmenuje se Kryšpín,“ upřesnila jsem rozhořčeně.

„To ti vadí?“

„Nejsem si jistá, že bych dokázala brát vážně někoho, kdo se jmenuje Kryšpín. Zní to trochu jako jméno pro koně.“

Sophie se zasmála. „Nemůžeš někoho diskvalifikovat jen kvůli tomu, jak se jmenuje.“

„To je pravda, i když dneska jsem mluvila s jedním Benedictem. Byla bych si myslela, že Benedict bude prostě bomba.“

„Nebyl to náhodou Cumberbatch?“

„Ne. Tenhle byl pěkně protivnej. Naštěstí o tu cestu nestojí, takže nikdy nezjistím, jak vypadá.“

Kapitola 5

Když jsem přijela před hotel, kde probíhalo předávání cen, a dveřník v cylindru mi přidržel dveře, připadala jsem si v těch vypůjčených šatech trochu jako podvodnice. Jeden z nejluxusnějších hotelů v Londýně byl něco úplně jiného než levný hotýlek v Hemelu, kde jsem uklízela o letních prázdninách za studií. Vstupní halou procházeli do velkého sálu muži v krásných oblecích s elegantně oblečenými ženami po boku.

Connie mi vyrobila kouřové líčení. Použila mnohem víc řasenky a stínů, než bych si troufla, kdyby to bylo jen na mně, a její šaty byly prostě nádherné.

Jenom ona dokázala najít svatební šaty od Very Wang v dobročinném obchůdku, kam zašla vybírat kostýmy na nějakou školní akci. Jednoduché a stylové, bez jakýchkoli ozdob, s hlubokým lodičkovým výstřihem a bez rukávů, takže na ramínku vypadaly úplně obyčejně. Ale když jste si je oblékli, živůtek z těžkého saténu přilehl krásně k celému tělu až k bokům a sukně se vlnila v šustivých záhybech kolem nohou. Byly úplně jednoduché až na jediný úžasný detail: výstřih na zádech s dole nařasenou látkou, která přepadávala až pod pás. Bylo třeba velmi pečlivě volit spodní prádlo.

Když jsem vystupovala z taxíku, s úsměvem jsem přejela prsty po jemňounké látce a překvapeně si říkala, že tohle málem rozstříhali na pláště tří králů pro loňské vánoční představení základní školy Ashtona Lynnea.

Sešla jsem ze schodů, v ruce Conniinu kabelku ze stříbrných korálků. Otočilo se za mnou pár hlav. Bylo to dost příjemné.

Naše společnost se už naštěstí shromáždila v rohu baru. Seděli u stolu, na němž stál kyblík se šampaňským a několika skleničkami. Na jedné z nich bylo mé jméno. Přiblížila jsem se a jako prvního uviděla Joshe. V obleku mu to slušelo, takže jsem si na chviličku připomněla, co jsem na něm viděla

Pomalu se na mě usmál. V očích jsem mu zahlédla záblesk zájmu. „Páni, vypadáš – “

„Dík,“ řekla jsem upjatě a rychle ho zarazila. „Už je tady Megan? Viděl jsi ji?“

„Pět let.“