Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Gwen Floriová

TICHÁ SRDCE

Z anglického originálu Silent Hearts,
vydaného nakladatelstvím Atria Books
v New Yorku v roce 2018,
přeložila Veronika Kratochvílová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA, v Praze roku 2019
jako svou 7267. publikaci.

Redakce Jana Žofková
Korektura Richard Straberger
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Formát ePub Štěpán Böhm
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

GRADA Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Silent Hearts © 2018, Gwen Florio
Originally published by Atria Books,
a division of Simon & Schuster, Inc.,
New York, USA
Translation © Veronika Kratochvílová, 2019
Czech edition © GRADA Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-361-2 (ePub)
ISBN 978-80-7625-360-5 (pdf)
ISBN 978-80-7625-033-8 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa i události jsou dílem autorčiny obrazotvornosti. Jakákoli případná podobnost se skutečnými žijícími či zemřelými osobami a se skutečnými událostmi či místy děje je zcela náhodná.

Pro Scotta a Razii

Jedna

ISLÁMÁBÁD, PÁKISTÁN, SRPEN 2001

Každý den, kdy Farida Basra nadále zůstávala svobodná, hrála hru na „alespoň“.

Začala hrát, když čekala na autobus na ulici lemované vysokými, štukovanými zdmi, po kterých rostly bugenviley a které tak chránily domovy islámábádských boháčů před závistivými a rozzlobenými lidmi. Vedle ní si dřepla žena, opřela si bradu o kolena a začala zametat špinavý chodník košťátkem svázaným z větviček. Z dlouhých hodin trávených na slunci měla pleť téměř černou. Farida si přitáhla dupattu, lehkou šálu, která jí zakrývala hrudník a ramena. Připomněla si, že by měla být vděčná.

Možná jsem chudá, ale alespoň nemusím zametat ulice.

Když se k ní blížila rodina na motorce, o krok couvla. Muž se šedou bradkou řídil, jeho mladá žena se ho jednou rukou zezadu držela, zatímco ve druhé svírala kojence. Starší dítě sedělo před mužem, mladší za ženou. Za nimi se zvedal oblak prachu.

Možná jsem stále svobodná, ale alespoň nejsem odkázaná na muže, který je dost starý na to, aby byl mým otcem.

Přikývla na pozdrav skupině školaček v modrých uniformách a bílých šátcích a hru zaměřila na ně. Ať se ti stane cokoliv, alespoň tě ochrání tvé vzdělání – to byla mantra, kterou ji naučil otec. Byl profesor, jehož otec, také profesor, udělal tu chybu, že se postavil proti odtržení Pákistánu od Indie a zbytek života strávil tím, že tento krok nedobrovolně odčiňoval a nesměl využít žádné příležitosti, která se mu naskytla – jeho příjmy a společenský status rychle klesaly.

„Ale dal mi vzdělání a já vám dal to samé,“ říkával Latif Basra dcerám. „Takto se naše rodina vrátí na své právoplatné místo. Udělal jsem, co jsem mohl. Teď už to bude na vašich synech.“ V takových chvílích Farida a její sestra Alia upřeně sledovaly podlahu a své vzpurné reakce si nechávaly na noční šeptané konverzace ve společné ložnici.

Farida si nechala dupattu sklouznout na ramena a ještě o trochu víc zvedla hlavu. V duchu přikazovala školačkám, aby ji viděly takovou, jak se vnímala sama – jako profesionálku, která se vrací domů z práce tlumočnice v komerční „modré zóně“, s brašnou důležitých dokumentů a hlavou plnou frází v angličtině, němčině a francouzštině. Muži, její krajané, a dokonce i někteří cizinci její práci a dovednosti znevažovali a považovali ji jen za o něco málo lepší než prostituci. Ale to byli ti se starými postoji, kteří z pákistánských měst rychle mizeli, z venkova však ne. Každý večer rodičům marně říkala, že žena nepotřebuje manžela. Vždyť v roce 2001 mají ženy už tolik možností.

Dívky zašly za roh, smích se za nimi nesl podobně jako cípy šál, které měly přehozené přes hlavy. Farida se snažila potlačit závist. Byly dost staré na určitou míru nezávislosti, stále však příliš mladé na to, aby je někdo nutil k sňatku, a navíc měly dívky jedna druhou. Alia po uzavření manželství, ze kterého doposud vzešly jen dcery, opustila rodný dům a zanechala Faridu samotnou.

Farida se připravila na další večer zahrnující napjatou konverzaci nad průměrným jídlem, připraveným kuchařkou, která fungovala i jako hospodyně. Většina z Faridina nedostatečného platu šla na výdaje rodičů za domácnost a na snahu udržet si určitou úctyhodnost, jejímž výsledkem by mělo být její manželství.

Otec s matkou byli příliš slušní na to, aby Faridě připomínali, jak rychle si zvykla na dříve nepředstavitelnou svobodu, získanou v době, kdy rodina žila před několika lety v Anglii. Doteď za to platí. A skutečnost, že práce tlumočnice vyžaduje neustálý kontakt s cizinci, její situaci moc nepomáhá. Navzdory její kráse nebyli rodiče schopní domluvit sňatek s nějakým úředníkem, učitelem, dokonce ani majitelem obchodu. Podle rodičů byly tyto skupiny jediné, které by mohly přijmout její úroveň vzdělání společně s lehce pošramocenou pověstí z doby, kdy žila v zahraničí. I po všech těch letech se to za ní táhlo jako příliš silný parfém. Setkala se s řadou podivných bratranců z druhého kolene, vdovců ve středním věku, mužů s pramínky mastných vlasů učesaných přes lesklé pleše, mužů, jejichž pupek napínaly zmačkané košile, mužů, jejichž tlusté prsty nebyly ani trochu čisté, mužů, kteří se na ni i přes to všechno mračili a sledovali ji se stejným podezřením a averzí, s jakou sledovala ona je.

Navzdory tomu, že se ji matka snažila přesvědčit o opaku, Farida již teď věděla, že si nedokáže představit muže, kterého by mohla milovat.

Když mizeli její potenciální nápadníci – brali si dívky méně krásné, ale nejspíš také méně problematické – mizely také její kamarádky: do vlastních domluvených manželství rychle následovaných potřebnou produkcí dětí. Jejich cesty se rozcházely a Farida se stále víc ukrývala za svou práci.

Farida se prodrala z autobusu a otevřela bránu do dvora pokrytého prachem. Co by dnes měla očekávat? Ticho, kdy rodiče po večeři hledají útěchu v hudbě nebo knihách? Nebo další trápení?

„Farido!“ Otec vyběhl ze dveří s otevřenou náručí. Objal ji. Takovou intimitu si nedovolil od doby, kdy byla malé dítě.

Vyprostila se s úlevou a podezřením, které ještě stouplo po tom, co si všimla jeho oblečení. „Ten je nový?“

Kousek poodstoupil, zatočil se a nechal ji obdivovat letní vlněný oblek, odborně střižený tak, aby zakryl vystupující břicho a rozšiřující se pozadí. „Co říkáš na tatínka?“

„Cos udělal s tím starým?“ žalostný černý oblek, jehož látka na loktech a kolenou už povážlivě zřídla.

Odmítavě mávl rukou. „Je pryč.“ Bezpochyby jej prodal obchodníkovi s hadry.

Ve dveřích se objevila matka. Zvedla ruce na pozdrav. Nové široké zlaté náramky o sebe zazvonily, jejich nadějeplný tón byl v rozporu s jejím nepokojným výrazem. „Tvůj otec má překvapení.“

A tak Farida zjistila, že za cenu pár kousků dvaadvacetikarátového zlata, zlevněného obleku od návrháře neznámého jména a téměř jistě posíleného bankovního účtu zasnoubil Latif Basra svou zbývající dceru s negramotným synem afghánského obchodníka.

◀◀◀▶▶▶

„Bude to katastrofa.“

Alia, přivolaná neustálými telefonáty matky a sestry, stála nad Faridou, která plakala do polštáře ve své dětské posteli. Alia byla jedna z mála žen v Islámábádu s řidičským průkazem a využívala jej, kdykoli to bylo možné. Což bylo zřídka. Byla tma a to pro ženu na silnici znamená nebezpečí. Její přítomnost byla dobrým měřítkem jejího znepokojení.

Když Farida zaslechla sestřina slova, posadila se, natáhla se ke knihovně, náhodně vytahovala knihy a házela je po místnosti.

„K čemu mi teď budou?“ Zvedla hlas, aby ji slyšel i otec, který se skrýval v pracovně. Vzala do rukou vzdušnou dupattu a začala ji trhat. „K čemu mi bude tohle? Schová mě pod burku.“

Po sestře hodila výtisk Alenky v říši divů s koženými deskami a zlatě vytištěným titulem. „A co tohle? Dal mi zvláštní vydání mé nejoblíbenější knihy, jen aby mě prodal muži, který neumí číst ani ve vlastním jazyce, natož v angličtině. A tyhle hnusné náramky!“ Sundala si je ze zápěstí a hodila je proti zdi, křičíc na svého schovaného otce: „Vezmi si je a prodej je! Kup si další oblek!“

Alia odkopla náramky stranou a přitiskla sestru zpět na postel. Pustila ji až ve chvíli, kdy Farida zmlkla. „Přestaň. Už je to hotové. A ty se musíš rozhodnout, jak to budeš řešit.“

Farida se nadechla. Na vlhký obličej se jí lepily pramínky vlasů. Alia je uhladila a jako obvykle promluvila velice pragmaticky. „Něco takového bylo nevyhnutelné. Nikdy by ti nedovolili staropanenství. Ne s tímhle.“ Vzala Faridu za bradu a otočila ji k velkému zrcadlu na druhé straně místnosti. I přes to, že byla rudá a opuchlá jako granátové jablko, Faridiny rysy – velké oči pod klenutým obočím, vystouplé lícní kosti a nos, plné rty a krásná brada – přitahovaly pozornost. Při pohledu na sebe Alia jen pokrčila rameny.

„Kdo by řekl, že mou největší výhodou bude vzhled?“ Farida se opřela o sestru a odtrhla pohled od zrcadla. Zatímco její rysy byly ostře řezané, Alia měla následkem akné tvář flekatou a plnou dolíčků. Stejná malá brada, která tak dokonale vyvažovala Faridiny plné rty, byla pro Alii nevýhodou, protože téměř mizela v tukových záhybech krku. Otci se nepodařilo najít Alii bohatého ženicha. Místo toho reagoval s ponižující vděčností, když mu navrhla velice nepravděpodobné a neobvyklé řešení: sňatek z lásky. Aliin manžel Rehman Khan byl stejně obyčejný jako ona, byť malý a vychrtlý, zatímco ona byla silnější.

„Je to dospělý muž, nebo ještě stále chlapec?“ zajímala se matka potom, co se s ním setkala. „Bude mu manželkou, nebo matkou?“

Ale Rehman byl stejně jako Alia student filozofie a Farida byla po každé návštěvě u jeho rodiny znovu fascinována jejich usměvavými, šeptanými rozhovory. Spíš to bylo jako povídání mezi kamarádkami než mezi ženou a mužem. Ti dva si žili spokojeně, soustředění na studium a tři malé dcery.

Farida se otřásla. Dříve se obávala vyhlídky na podobnou nudnou domácnost. Dávno se obávala, že podobný svazek čeká i ji, i když by mu samozřejmě chyběl luxus lásky. Probíhaly by každovečerní večeře s jeho rodiči a víkendové návštěvy její rodiny. Tato setkání by samozřejmě znamenala únavné pomluvy společných známých. Teď, tváří v tvář děsivé skutečnosti, začala toužit po starém scénáři plném omezení.

Alia zvedla z podlahy Alenku a podala ji Faridě. Ta si ji přitiskla na prsa. „Kéž bych tak mohla být jako kočka Šklíba a zmizet. Kdybychom zůstali v Londýně, tohle by se nikdy nemohlo stát.“

Alia ji znovu přivedla zpět do reality. „Kdybychom zůstali v Londýně, tatínek by zkrachoval.“

Přestěhování rodiny do Londýna nebylo zkratkou k úspěchu, jakou si Latif Basra představoval. Našel si práci asistenta na podřadné vysoké škole. Jejich pobyt znamenal řadu pochybných špinavých bytů a stále rostoucí dluh.

„Myslím, žes ho svým způsobem zachránila,“ uvažovala nahlas Alia. „Ale kdo by to takhle vymyslel?“

„Přestaň.“ Farida nepotřebovala další připomínku toho, že její chování výrazně urychlilo jejich návrat. Předchozí nápadníky přirozeně odmítala. Musela přece předvídat tento nevyhnutelný konec svého nekonečného hledání chyb. Rodiče se jí laskavě snažili najít muže, který, ač by nebyl bohatý, byl by alespoň z jejich vlastního okruhu. Nedala rodičům jinou šanci než zvolit peníze. A tentokrát se za ni, snad moudře, přimluvili. Bojovat proti tomuto rozhodnutí by znamenalo uvrhnout rodinu do takové hanby, která se vůbec nedala srovnat s tím, co Farida způsobila v Anglii.

„Vždycky jsi chtěla vzrušení – nové věci, cizí kultury.“ Z Aliina hlasu zazníval náznak zloby. Farida si uvědomila, jak hluboce se sestry dotkla kritika jejího života. „Tak teď to budeš mít.“

Dva

PÉŠÁVAR, PÁKISTÁN, SRPEN 2001

Gulovi bylo dvacet tři. Válka neválka, dávno přesáhl věk, kdy mu měla být vybrána nevěsta. Nicméně se i tak snažil vzepřít otcově volbě.

„Z Paňdžábu! Bude malá. A černočerná.“

Gul sám byl z Paštunu, vysoký a bledý, a na obojí hrdý. Přestože jeho rodina před osmi lety uprchla z Afghánistánu, Gul věděl, že pobyt v Pákistánu otec považuje za dočasný. Nur Muhammed přestěhoval rodinu co nejblíž k domovu, do Péšávaru, ani ne hodinu cesty od hranice s Afghánistánem. A teď našel Gulovi nevěstu z Paňdžábu, ze samotného srdce Pákistánu. To nedávalo smysl.

Nur Muhammed jeho výbuch ignoroval. „Dobrá rodina. Vzdělaní. Vysokoškoláci.“

Gul položil svůj čaj tak prudce, že část vyšplíchla na koberec. Z vlněných vláken stoupala vůně kardamomu. Sluha si klekl na kolena a začal koberec vytírat ručníkem. Nur Muhammed ho poslal pryč.

„Vysokoškoláci,“ opakoval Gul. Snažil se představit si dívku, tmavou, se špatným chováním, která s největší pravděpodobností připomíná mladé ženy, které vídával, když s otcem cestovali z Péšávaru na obchodní jednání v hlavním městě Pákistánu.

Zíral na ně a způsob, jakým nechávaly sklouznout své dupatty z hlavy, ho na jednu stranu fascinoval, na druhou odpuzoval. Průsvitné šály jim visely z ramen, konce tančily na jejich bedrech. Jejich obličeje byly skoro jediné ženské tváře, které kdy viděl, tedy kromě matky, sestry a tetiček. Jako chlapec samozřejmě sledoval nezahalené ženy kočovníků Kučiů, když jejich karavany procházely kolem Džalálábádu. Matka ho ale vždy odtáhla stranou, kdykoli se Kučiové objevili. Říkala, že jsou to zloději, a on byl příliš malý, aby si uvědomil, že matka se spíš víc obávala toho, co by mu kočovnické ženy mohly nabídnout než vzít.

V Islámábádu se dívky bez doprovodu shromažďovaly kolem restaurací a obchodů, které lemovaly široké ulice moderní metropole, tak odlišné od zaprášených úzkých uliček Péšávaru. Mladé ženy oblečené do lesklého vyšívaného hedvábí byly tak vzdálené těm bosým kočovnicím, které si matně pamatoval. Jejich uši a nos zdobily diamantové náušnice. Na rukou se jim leskly zlaté náramky. Rty měly namalované červeně a oči lemované tmavými linkami. Nepokrytě na Gula zíraly a smály se tomu, jak následuje otce, jak se mu obyčejný dlouhý béžový kamíz1 vlní pod koleny a gumové sandály plácají o chodník. Mladí muži jeho věku postávali opodál a v oblecích evropského střihu nebo v modrých džínách a bílých amerických kožených teniskách vypadali arogantně. Gul přemýšlel, jak v takových botách Američané mohou vůbec chodit, aniž by zakopávali o vlastní nohy.

Chlapci a dívky postávali v hloučcích zvlášť, navzájem se sledovali a mluvili schválně nahlas, aby slyšeli, o čem si která skupina povídá. „Zahanbují své rodiny,“ řekl jednou Nur Muhammed.

Gul se napil čaje. Byl studený. „Bude těžké ji kontrolovat. Přinese nám hanbu.“

Jeho otec pozvedl obočí a Gul si uvědomil svou chybu. „Pokud ji nebudeš mít pod kontrolou,“ řekl Nur Muhammed, „pak to bude tvá ostuda.“

Nebylo třeba zmiňovat Gulova bratrance Rašída, jehož ženu viděli při rozhovoru se sousedem. Rašíd ty zvěsti zaslechl, ale hloupě jim odmítal věřit až do chvíle, kdy se pomluvy tak rozšířily, že nemohl dělat nic jiného než jednat. Konfrontoval manželku během rodinného setkání, vytrhl jí z ruky nůž, kterým krájela jehněčí do kormy na kostičky, a před zděšenými ženami, které jí v kuchyni dělaly společnost, ji napadl. Ženy křičely a plakaly a Rašídova žena se naříkajíc potácela ke dveřím, kde jí ale zabránili v útěku, aby se hanba nestala veřejnější, než už byla.

Rašíd samozřejmě neměl jinou možnost, pověst paroháče se s ním ještě chvilku táhla a jeho nová žena nebyla zdaleka tak krásná jako ta první. Byla starší, a kromě toho byla vdova. Byla to bezpečnější volba, ale nebyla ženou, na kterou by muž mohl být pyšný.

Gul pomyslel na Rašída a jeho poslušnou, ale ošklivou novou ženu a nad tmavým knírem nakrabatil nos. On žádnou pouze přijatelnou manželku mít nebude. „Řekni mi něco o té rodině.“ Otec souhlasně přikývl. To bylo důležité.

Gul se opřel o polštáře, ale za chvilku se zase zvedl. Očekával, že uslyší, že rodina je bohatá, jeden z otcových obchodních kontaktů, možná rodina, která by přinesla další podnikání, které by on mohl vést.

Ale ne, vysvětloval otec. Rodina na něj není nijak napojená, nemají co do činění s obchodem. „Jsou vzdělaní,“ opakoval. „Znají spoustu lidí.“

Gul se cítil hloupě. K čemu je dobré znát akademiky? On sám sotva čte a píše, protože vzdělávání několikrát na delší dobu přerušil.

Opět ticho. Otec upřednostňoval, když si na věci přijde sám, než aby jen pokládal otázky. „Čím víc se ptáš, tím víc toho odhalíš,“ říkával Nur Muhammed rád. „Čím víc nasloucháš, tím víc se dozvíš.“ Otec naslouchal dobře. Dost dobře na to, aby věděl, že když krvácející ruská armáda odkulhala z Afghánistánu a mudžahedíni se rozdělili do vražedných rozhádaných frakcí, nadešel čas znovu obnovit podnikání a přesunout rodinu do Pákistánu. Jakmile se znovu usadili v Péšávaru, obratně se proplétal sítí špionů a pašeráků a zjistil, že se dá zbohatnout na potížích, které sužovaly obě strany Chajbarského průsmyku.

Otec pokynul sluhovi, který donesl čerstvý šálek zeleného čaje. Gul se napil. „Znají spoustu lidí,“ pronesl konečně jako ozvěna. Otec vždy našel způsob, jak rozšířit svou síť.

„Jo.“ Otec sklonil bradu na hrudník, jeho úplně šedivý plnovous dle módy zbarvený henou do oranžova se dotýkal vlněné vesty. Vzal si hrnek do pravé ruky, na levé před lety, v průběhu občanské války po ústupu Rusů, přišel kvůli šrapnelu o čtyři prsty. „Její otec zná spoustu vlivných lidí z univerzity. Cizinců.“

„On mluví anglicky?“ zeptal se Gul.

„Celá rodina. Myslím, že několik let žili v Londýně. Mluví také německy a francouzsky, stejně jako urdu, darí, a dokonce paštó. Což je nám tady ještě užitečnější.“

„Aha.“ Vedle Gulova lokte se objevil tác s mandlemi a rozinkami, nabral si plnou hrst a začal je ujídat. Většina vinic v údolí Šhomali severně od Kábulu byla zničena, nejdřív Rusy a pak při bojích mezi místními frakcemi. Ale některé stále produkovaly zelené hrozny, ze kterých byly tak sladké zlaté rozinky. Otec si dobrovolně připlácel, aby je mohl dovážet. Byly jeho drobnou slabostí, kterou obchodní partneři zneužívali – nebo si to alespoň mysleli. Gul věděl, že je otec nechává, aby mu účtovali víc. „Možná si myslí, že mě využili,“ komentoval to, „ale tahle drobnost způsobí, že při větších, důležitějších jednáních nebudou tak ve střehu.“

„Jak jsem říkal, už nejsou bohatí. Rodina otce se postavila proti odtržení,“ pronesl Nur Muhammed. „Vede pár kurzů na univerzitě, ale kvůli jeho minulosti ho nikdy nenechají učit naplno. To představuje problémy, finanční problémy.“ Naplnil si ústa rozinkami a hlasitě přežvykoval. „Jistě chápeš, že tento muž je zvyklý na kvalitní věci a chce, aby je rodina měla. Aby je mohl získat, pracuje také jako tlumočník a svým dětem dovoluje dělat to samé.“

„Pro koho pracují?“

„Ambasády. Novináři. Nestátní neziskové organizace. Americké korporace.“

„Počkej,“ skočil mu Gul do řeči, protože mu něco došlo. „Jeho dcery také?“

Otec se ušklíbl. „Rodina je považovaná za pokrokovou.“

„Ale nebude pracovat po…“ Gul se zarazil. Myšlenka na svatbu mu přišla tak neskutečná, že to slovo nedokázal vyslovit nahlas.

Nur Muhammed na něj varovně pohlédl. „Bude pracovat, když to budeme potřebovat.“ Gul přemýšlel o hanbě i přesto, že otec pokračoval: „Dovolíme jí to.“

Gulovi se už teď protivila jak dívka, tak její americké kontakty, i když rodina jako taková určitě může být užitečná. Ale bude víc než obtížné ji ovládat. Nejspíš to bude nemožné.

„Její otec už nějakou dobu pracuje pro americkou korporaci, která chce ropu. Víš, co myslím.“ Gul věděl. Ropovod přes Afghánistán by byl nejefektivnější způsob, jak dostat ropu ze severního Pákistánu do tankerů čekajících v přístavu v Karáčí – lukrativní investice, ale pouze v případě, že by byl zaručen mír. To ale znamenalo jednání s Tálibánem a dalšími různými skupinami, které se Tálibán snažily svrhnout.

Gul sledoval, jak otcovu dříve prosperující pašeráckou síť – kromě občasných váhavých akcí se pašovalo především opium – bylo rok od roku obtížnější řídit na dálku, i když jim stále poskytovala pohodlný život. Kdyby se Nur Muhammed mohl spojit s touto rodinou a využít jejích kontaktů na ropné korporace, mohlo by to usnadnit jeho snahu o další jednání s Tálibánem – nebo s těmi, kdo Tálibán nahradí. A Gul by mohl být skrze svou manželku Muhammedovou vstupenkou do tohoto světa. Toužil po dni, kdy ho otec plně zapojí do podnikání. Ale takhle?

Nur Muhammed znovu promluvil. „Zpočátku byl dívčin otec rezolutně proti tomuto svazku. Pracoval jsem na tom celé měsíce. Musel jsem něco obětovat. Hodně obětovat.“

Gul přemýšlel, jaká asi byla cena za nevěstu.

„Říkal, že nebude chtít opustit rodinu. Že nebude chtít odjet do Péšávaru a žít s námi. Myslím, že Péšávar nazval prašným pohraničním městem. Že si nebude chtít vzít nevzdělaného Paštuna.“

Gul ztuhl.

Nur Muhammed na chvíli zmlkl, aby si nabral další hrst rozinek. Když znovu promluvil, jeho hlas ztratil drsný tón. „Bude se jí stýskat. Budeš spolupracující manžel. Budeš ji často vozit na návštěvy za rodinou. Budeš s nimi chodit na návštěvy ke starým přátelům. Bude šťastná, že to pro ni děláš. Bude se tě snažit zavést hlouběji do svého vlastního světa. Ty půjdeš. Staneš se jeho součástí. Kvůli ní – a kvůli nám.“

Gul přikývl, i když přemýšlel, jaký to asi bude život s manželkou, která strávila tolik času s Brity, a možná dokonce i s Američany. O jejich ženách se říká, že se považují za rovnocenné mužům. V Islámábádu byla spousta expatů a Gul viděl, jak se ženy procházejí vedle svých mužů – možná dokonce i vedle mužů, kteří nejsou jejich manželi – s nezakrytou hlavou, mluví nahlas, nestydatě se smějí, a některé se dokonce hádají. Ženy, které své muže konfrontují a cosi po nich požadují. Jak mohou ti muži snášet takové ponižování?

Bez ohledu na to, jak moc se jeho otec potřebuje dostat ke kontaktům té dívky, přísahal si, že on se takovým mužem nikdy nestane.

1 dlouhá tunika (Pozn. red.)

Tři

FILADELFIE, SRPEN 2001

V osm hodin večer, dvě hodiny potom, co Liv Stoellnerová očekávala manželův návrat domů, vyšlapala na koberci v obývacím pokoji viditelnou cestičku tím, jak neustále pochodovala tam a zpět.

Venku se objevila světla auta. Oblohu zaplňovalo tlumené světlo, silné letní sluneční paprsky s postupující tmou slábly a ulice již byla potopená v hlubokém stínu. Určitě to byl Martin. Liv vzala za dveře, klika pod jejími prsty byla chladná. V porcelánu na klice již byly drobné prasklinky, ale byla původní a společně s teplým třešňovým dřevem po celém domě byla jedním z důvodů, proč se Liv dům původně tak líbil, na rozdíl od ostatních koloniálních staveb, které v okolí převládaly. Jejich bungalov s velkou terasou, vikýřem a odsunutým horním patrem jí připomínal radostné dětství na Středozápadě, kdy se vše zdálo snadnější.

Poodstoupila ode dveří, přinutila se sednout si do jednoho z hlubokých křesel, nohy si položila na podnožku – jak přirozené! – a zvedla knihu. Martinova disertační práce ležící na konferenčním stolku čekala na pozornost náhodné návštěvy. Otevřela ji na stránkách s mapami. Indie, Pákistán, Afghánistán, Írán, hranice zakreslené a překreslené, vyšrafovaná území označující různé frakce v závislosti na desetiletích a stoletích. Martinovi právě zamítli – opět – federální grant, aby mohl znovu vycestovat do oblasti, která byla v počátku jeho kariéry považována za tak strategickou a ke které ho tenkrát nasměroval jeho poradce.

„Vykašli se na univerzitu,“ říkal mu. „Najdi si jednu z těch skvělých pozic na ministerstvu zahraničí. Pravidelné zvyšování platu, ohromné zaměstnanecké benefity, po dvaceti letech můžeš do důchodu.“ Jenže tou dobou již Martin pracoval na doktorátu a americká vláda mezitím svou pozornost od Afghánistánu odvrátila. Martinovy občasné pokusy o získání finančních prostředků, které by mu pomohly knihu aktualizovat, nikam nevedly. Jeho nespokojenost se odrážela i v jejich manželství a Liv se ji snažila rozpouštět povzbuzujícími slovy k další žádosti o grant, a pak k další a další.

Dveře se otevřely. Liv přehnaně pomalu otočila stránku, nadechla se a snažila se zklidnit hlas.

„Martine?“

„Ano, Liv?“ Vnímala, jak si rozvazuje tkaničky, slyšela, jak odkopává boty, sundává si lehké sako, které vytrvale nosil, i když univerzita během léta povolovala méně formální dress code. Přešel po koberci a letmo ji políbil na tvář.

Nadechla se. Žádné cigarety. Ani alkohol. Ani žádné jiné nebezpečné pachy. Martin voněl sám sebou: mýdlo, náznak potu a voňavka, která se jí na něm tak líbila. Old Spice. Ucukla hlavou – koneckonců byla naštvaná – ale on se už odtáhl, aniž by její vnitřní napětí zaznamenal. V postupujícím šeru ho viděla tak, jako když se setkali poprvé – ladné tělo a výrazně kudrnaté vlasy. Ranní světlo odhalí, že kudrlinky již výrazně prošedly, nad krkem se objevila druhá brada a břicho narostlo. Ale hlas se mu nezměnil, byl pořád hluboký a důvěrný.

„Co se děje?“

Večeře je v lednici. Proč jsi nezavolal? Kde jsi byl? Kdo byl s tebou? Nebo spíš S kým jsi byl? To je jedno. Stejně to neřekne. Nebude si hrát na fúrii.

„Kdo je Mandy?“ Ahoj, fúrie.

Žádné překvapené couvání, zvednuté ruce, úžasem otevřená ústa. Žádné přehnané „Co?“ nebo „Jaká Mandy?“.

Martin naklonil hlavu a zvedl obočí. „Mandy Tarkiová?“

Byla to ona? Liv nepostřehla příjmení dívky, která postávala přede dveřmi a v rukou svírala žlutou obálku. Právě se vrátila z práce, neměla ani čas rozepnout si halenku, sundat podprsenku, převléknout se ze sukně do kraťasů a přezout z lodiček do pantoflí.

„Je tady profesor Stoellner?“

Nebyla to jedna z těch nebezpečně vypadajících dívek, rozvalujících se v Martinově kanceláři v křesle, kraťoučká trička vyhrnutá co nejvýš a odhalující opálená bříška, sjíždějících přitom Liv nahoru a dolů pohledem registrujícím její polodlouhou sukni a neforemné sako. Snášela jejich blahosklonné úsměvy a nevěřící smích, který následoval v okamžiku, kdy za sebou zvenku zavřela dveře. Vždy měla pocit, že od těchto dívek se nemusí ničeho obávat, protože se jim určitě dostává spousty pozornosti od chlapců jejich věku. Ale před těmi, které vypadaly trochu zoufale a nebyly až tak hezké, se musí mít na pozoru. Přesně tak vypadala tato dívka.

Měla špinavě blond vlasy nedbale stažené do culíku, volné prameny jí poletovaly kolem nevýrazné tváře. Světle modré oči a křivé přední zuby. Mezi tričkem a kraťasy vykukovalo vystouplé bříško. Ale měla svalnaté nohy. Možná hraje florbal. Nebo softball. Dívky v dnešní době dělají spoustu sportů.

„Je ve škole.“ Tón Livina hlasu ochladil teplotu horkého dne minimálně o deset stupňů. Teď už ten vychlazený drink potřebovat nebude. „Zkoušela jste to v jeho kanceláři?“

„Zkoušela? Ale nebyl tam? A končí mi termín k odevzdání práce?“

Liv často žádala svého muže, aby studenty nabádal, ať neodpovídají otázkami. Chodili za ní do univerzitní knihovny a chtěli pomoci s výběrem literatury na výzkum. „O tom Bedovi? Mnichovi?“

„Beda Ctihodný. Sedmé století, Northumbrijské království,“ odpovídala Liv, podobným hlasem, jakým právě zchladila Mandy. Dívka postávala přede dveřmi, na horním rtu natřeném leskem se jí formovaly kapičky potu. „Proč mu to nepošlete mailem?“

Mandy pootáčela prstýnkem na prstě, očima sledovala všechno jiné, jen ne Liv. „Rozbil se mi počítač.“ Podala Liv obálku. „Mohla byste mu to dát? A říct mu, že jsem tu byla?“

„To mu asi dojde, když mu to dám.“ Bez otazníku.

Nejistý smích. „Jste vtipná?“

Liv podala řádně zapečetěnou obálku Martinovi, který zůstal stát na místě. „Mandy přinesla svou práci. Říkala, že jí nefunguje počítač a že tě ve škole nenašla.“ I když to Mandy mohla jednoduše poslat mailem z počítače v knihovně. Nebo obálku zasunout pode dveře Martinovy kanceláře.

Roztrhl obálku, částečně vytáhl sepnuté papíry a přikývl. „To je poslední. Už to odevzdali všichni.“ Zasunul papíry zpět do obálky.

Liv natáhla ruku. Test.

Podal jí obálku. Testem prošel.

„Důsledky pětileté vlády Tálibánu v Afghánistánu,“ četla. Neochotně přehodnotila svůj názor na Mandy. Dívka byla natolik chytrá, že se zabývala Martinovým hlavním oborem: Historie a politika střední Asie. „Bude to dobré?“

Pokrčil rameny. „V dnešní době se jen modlím, aby to odevzdali v angličtině a celé to neopsali. Už jen za to dostávají za tři. Pokud udělala cokoli, co by jen zdánlivě připomínalo výzkum, známku jí zvednu. Ale nedělám si naděje. Jen si říkám, proč to nenechala v kanceláři?“

Řekl přesně tu správnou věc. Liv odložila obálku. Promasírovala si čelist, kterou měla od setkání s Mandy zatnutou, a zakroužila rameny, aby uvolnila napětí, které v nich cítila. Připomínala si, že je na tom mnohem lépe než mnoho jiných manželek univerzitních profesorů. Tyto dívky, plné hormonů a nadějí, jsou rizikem povolání. Jsou dost mladé na to, aby si pletly sebevědomí s nabubřelostí a touhu s láskou.

Ona to musí vědět nejlíp. Byla jednou z nich. Až na to, že si profesora vzala, což byl tak vzácný jev, že si tím občas vysloužila zvednuté obočí – podezření ze strany žen, hodnocení od mužů. V dnešní době již pravidla podobné věci nedovolují. Což ale neznamená, že se nedějí.

Liv se považovala za odolnou. Snubní prsten fungoval jako štít, důkaz, že její svazek s Martinem je výjimkou. Martinova specializace byla natolik výjimečná, že přitahovala nejnudnější studenty a ty, kteří s výběrem volitelných předmětů čekali příliš dlouho, až skončili u Martina. Možná že tak se tam dostala i Mandy.

„Ohřeju večeři,“ řekla nakonec Liv. „Bude to jen minutka. Koupila jsem něco v thajské restauraci.“

„Ty jsi na mě čekala? Tos nemusela. Pojď sem.“

Přivolal ji, a tak šla. Otočila se k němu tváří, tentokrát na skutečný polibek. Zapomněla se zeptat, proč přijel pozdě.

◀◀◀▶▶▶

Půlnoc. Liv ležela vedle něj, pravidelně a tiše oddychovala. Usnula téměř hned potom, co se pomilovali. Martin byl dost chytrý, aby ji vzal rovnou do postele a vykašlal se na jídlo.

Kručelo mu v břiše. Pomalu vytáhl paži, na které ležela. Čekal. Ujistil se, že její dech se nezměnil.

Vykradl se z postele a potichu sešel dolů do kuchyně, kde vytáhl z lednice bílou krabičku. S úlevou prozkoumal její obsah. Liv se ho občas pokusila přimět jíst to, co chutnalo jí, pálivá jídla plná chilli. Ale tentokrát zvolila jeho oblíbené thajské nudle.

Vzal si vidličku a nahý prošel chodbou do pracovny. Naklonil se přes stůl, nabral vidličku plnou nudlí a zapnul počítač. Místnost zaplavilo modré světlo společně s uvítací znělkou, která se v tichém domě zdála až příliš hlasitá. Bez kousání polkl rýžové nudle, vypnul zvuk a kliknul na ikonku e-mailu.

Neotevřel ale e-mailový účet univerzity, který byl plný připomínek a pozvánek na nekonečná univerzitní jednání, ani svůj soukromý e-mail, jehož heslo sdílel s Liv. Ona mu také prozradila heslo ke své poště, ale bylo to naprosto zbytečné, protože ho stejně hned zapomněl. Svůj soukromý e-mail někdy nekontroloval i týden. V těchto dnech ale často mezi přednáškami spěchal do kanceláře, aby zkontroloval svůj účet historik@hotmail.com.

Dnes večer tam měl zprávu.

„Neříkal jsi, že je hezká.“

Jediná možná odpověď.

„Zdaleka ne tak hezká jako ty.“

Odeslat.

Seděl, židle se pod ním pomalu zahřívala, jedl nudle a čekal, až se na obrazovce objeví odpověď. Nic. Mandy už asi také bude spát. Prsty přejížděl po klávesnici. Měl na mysli jiný vzkaz, vážnější – o vhodnosti a hranicích, a jestli se nezbláznila.

Ale sotva to mohl poslat teď, když jí právě odeslal takovou flirtující zprávu. Kromě toho věděl, jak by Mandy reagovala. Světlé oči by raněně a v protestu ztmavly. „Ale vždyť neděláme nic špatného.“

A nedělali. Jen schůzky v kanceláři, kde se konverzace rychle stáčela k jiným tématům. Jeden okamžik mu zůstává v paměti. Ruka s okousanými nehty, kterou při jedné z prvních návštěv natáhla k potřesení, a její překvapený smích, když ruku zvedl k ústům. Srdce mu při tom divoce tlouklo v hrudi, když si říkal, jak odvážný pokus to byl – navzdory tomu, že počítal s tím, že s dívkou jako Mandy to bude bezpečné. Ale ani s dívkami, které vypadaly bezpečně, se neodvážil. Ne od té doby, co znal Liv. „Jednu ti odpustí,“ řekl mu dávno kolega. „Rozhodni se dobře. A jinak se nauč říkat ne.“

Rozhodl se dobře, dovedl ji až k oltáři, dokonce bez nátlaku hrozícího skandálu. Rychle a správně zhodnotil, že manželství je jediný způsob, jak si někoho jako Liv udržet. I když si po letech uvědomil, že to, co původně vnímal jako vzrušující drzost, byla jen její přirozená odměřenost a poloviční škádlivý úsměv pouhá stydlivost. Vzrušení a výzva již dávno vymizely; ale říkal si, že v manželství trvajícím téměř dvě desetiletí je to přirozené. Znal Liv dost dobře na to, aby její zdánlivou spokojenost s jejich zaběhnutým životem považoval za samozřejmost. Ale někdy ho to frustrovalo.

Zatraceně. Už tu byl snad věčnost, provedl výzkum, publikoval články i knihu, držel se dál od problémů, a kam se dostal? Zase mu zamítli další žádost o grant. Nastal čas pro nějaká ano. A tohle byl jen další drobný flirt, nic víc. Vítaná připomínka, že stále dokáže pocítit šimrání v břiše a může mít pružný krok. Přesto by se to ale mohlo zvrtnout. Stížnost děkanovi, varování. A nejhorší možný scénář – publicita.

Místo toho ale slyšel Mandin smích, následovaný o zlomek vteřiny později jeho vlastním – z úlevy. Uvolnila svou ruku a rty přitiskla na místo, kde byly jen o několik vteřin dříve ty jeho.

A tak pokračovali ve svých občasných, zdánlivě náhodných schůzkách. Posílali si vzkazy. Martin si založil nový e-mailový účet pouze pro jejich konverzaci a vysvětloval jí to tím, že je to spolehlivější než univerzitní e-mailový systém.

„Omlouvám se, že jsem dnes přišla pozdě na přednášku. Ale nemohla jsem najít žádné čisté oblečení a věděla jsem, že bys nechtěl, abych přišla nahá.“

Jeho odpověď: „Vyzkoušej mě.“

Ale nevyzkoušela. Zatím. S Mandy bylo vše zatím.

Zapnul v počítači zvuk, aby slyšel oznámení o příchozím mailu. Nic.

Již poněkolikáté zauvažoval, jestli by si neměl pořídit druhý mobil. Vícekrát mu dávala své telefonní číslo. Ale nikdy jí nezavolal a nechtěl, aby ona volala jemu. Ani na tajný telefon. Zanechali by stopu, která by se dala jednoduše špatně vyložit, i kdyby zatím vůbec nebylo proč.

Sledoval zářící displej a čekal na zvukové znamení.

I když napočítal do sta, nedočkal se.

Vypnul počítač a prošel kuchyní, krabičku od jídla postavil do dřezu a po špičkách potichu vyšel schody. Lehl si do postele zády k Liv, která bezpochyby bude ráno nevěřícně zírat na krabičku od skvělých thajských nudlí.

Čtyři

ISLÁMÁBÁD, SRPEN 2001

První, čeho si Gul na své nevěstě všiml, byly její holé paže.

Skandálně krátké rukávy rudo-zlatých svatebních šatů odhalovaly jemné paže barvy čaje smlékem, pomalované od dlaní po kostnaté, téměř dětské zápěstí slavnostními vzory mehndi. Kdyby se podíval kousek dál, mohl by sledovat linii jejího předloktí zatíženého rytými zlatými náramky, až za loket ana měkké místo těsně nad ním. Znervóznělý tím, co viděl, popadl dech atrhl sebou, čímž zničil svatební fotografii.

Jeho strýc, který při fotografování pózoval snimi, se kněmu naklonil: „Koukání si nech na později,“ zašeptal spotlačovaným smíchem. Ale zdálo se, že to bylo dost nahlas, aby to zaslechla iFarida. Gul cítil, jak zrozpačitěla. Takže ipřes holé paže možná nakonec bude přece jen slušná. Dobře.

Gulův strýc vstal ze židle adošel pro další ze stovek hostů, kteří čekali, aby se snimi vyfotili. Gul sjel pohledem znovu na Faridu, tentokrát se ale snažil, aby se díval na obličej, který zahlédl jen na chvilku vzrcadle, jež jim před obřadem nastavili. Zaznamenal velké, sklopené oči aostře řezané lícní kosti nad plnými rty ajemně špičatou bradou.

Fotograf zvedl ruku aGul se otočil zpět kpovinnému záblesku, následovanému chvilkovou slepotou. Bylo teprve brzy odpoledne ajeho už bolela hlava zpozdně letního dusna anezvyklé tíhy bílého saténového turbanu sokázalou kokardou. Jedna zupovídaných Faridiných sestřenic – další ostuda skrátkými rukávy – vystoupala po schodech na pódium, kde pár seděl nad svými hosty. Vzala Faridu za ruku, sobtížemi se pokusila ovážný výraz, ajakmile byla fotografie hotová, začala se chichotat. Gul znovu souhlasně zaznamenal, že Farida zachovala po celou dobu několikahodinového focení požadovanou vážnost aklid.

Stan opustili až hodně po půlnoci, Farida šla vedle něj, vrukou svírala korán ahosté házeli okvětní lístky růží, které na ně dopadaly jako voňavé kapky deště. Až potom se rozplakala.

Cestou autem do sídla, které jeho otec pro tuto příležitost pronajal akteré bylo celé ozdobené slavnostními světly, jí stékaly po tvářích slzy. Znovu se rozplakala, když je dovedli do ložnice, kde byla velká postel snebesy posypaná růžovými lístky. Gul se nemohl kničemu odhodlat, protože si až příliš uvědomoval hlučný dav příbuzných, shromážděných přímo za dveřmi ložnice ačekajících, až bude skutek dokonán. Její ňadra ho šokovala asúdivem je začal hladit. Hluk na druhé straně dveří sílil. Ale nakonec to byly její paže avzpomínka na to, jak je vystavovala všem na odiv, co ho vzrušilo nejvíc. Palcem aukazováčkem po nich přejížděl astiskl ji tak pevně, až vykřikla. Převalil se na ni, azatímco ona pod ním usedavě plakala, on suspokojením myslel na to, že ona své nádherné, vzrušující paže už nikdy neukáže nikomu jinému než svému manželovi.

GRAND TRUNK ROAD, ZÁŘÍ 2001

Toyota, která Faridu vezla zIslámábádu do jejího nového domova vPéšávaru, se proplétala uličkami zahalenými ranním oparem. Farida ignorovala manžela sedícího vedle ní azarývala nehty do dlaní ve snaze držet se sestřiných rad.

„Staneš se tvrdou,“ řekla jí Alia noc před odjezdem. „Navenek budeš působit jemně. Budeš jako nejjemnější broskev. Kámen ukryješ uvnitř. Budeš dělat, co ti řeknou.“ Prsty přizvedla koutky Faridiných úst. „Tvou maskou bude úsměv. Bude chránit tohle.“ Zvedla prsty kFaridinu čelu apoklepala na něj. „Tvou hlavu.“ Posunula ruku níž apoložila ji Faridě na hrudník. „Tvé srdce. Ty zůstanou stejné.“

„Akdo bude vědět, co vnich je?“ Pokud Farida od Alie během posledních společných okamžiků očekávala pochopení, spletla se.

„Ztrácíš příliš mnoho času tím, že se lituješ. Místo toho bys měla myslet na praktické věci. VPéšávaru poznáš jejich sluhy. Zjistíš, kterým je možné věřit – nebo které je možné uplatit. Vezmi si tohle.“ Podala Faridě roličku rupií. „Někam si to schovej. Schovávej je tak dlouho, jak budeš moct.“

Farida se na ni zmateně podívala. Gulova rodina je bohatá.

„Kdybys kdykoli něco potřebovala, pokud by to byla krizová situace, pošli pro mě,“ řekla Alia. „Použij je, když budeš potřebovat. Jestli je ještě budeš mít.“

Když si Farida skládala peníze do dlaně, ruce se jí třásly. Týdny, které uplynuly od svatby, byly už tak dost těžké, ale alespoň je trávila ve známém prostředí Islámábádu. Navzdory tomu, že rodina trávila nějakou dobu vBritánii acestovala po Evropě, vseverních částech vlastní země, na hranicích sAfghánistánem, nikdy nebyla. „Ti lidé,“ říkával otec, „jsou barbaři. Ještě stále zabíjejí ženy ukamenováním, sekají ruce zlodějům. Nejsou moderní jako my.“

„Dávej pozor!“

Najednou dostala facku. Slzy, které od svatby potlačovala, se náhle uvolnily. Alia se znovu napřáhla.

Farida popadla dech, paží pokrytou hedvábím si chránila obličej, narovnala se.

Alia souhlasně přikývla. „Jsi chladná,“ sykla. „Jsi tvrdá. Jsi silná. Od této chvíle.“

Gul si poposedl. „Jsem led,“ šeptala Farida, „jsem kámen.“ Zadívala se kupředu asoustředila se na známé auklidňující věci: čtyři vysoké minarety Faisalovy mešity, ještě zavřené stánky na tržnici Aabpara, jemné zelené pozadí kopců Margalla Hills. Auto zamířilo severozápadně směrem kPéšávaru kčásti Grand Trunk Road, která spojuje Kábul aKalkatu.

Gulův otec seděl vepředu vedle řidiče. Gulova matka asourozenci se vrátili do Péšávaru ihned po svatbě. Farida je od té doby neviděla. Měla na sobě nový úbor, ušitý speciálně pro tento den, sdlouhými rukávy avtlumených barvách, připravený na více omezující život, jaký si představovala, že odteď povede. Ipřesto byl ale ušitý znejluxusnějších látek, které našla, ztěžkého hedvábí přiměřeně matné zelené barvy, ale lesknoucí se zlatou podsadou ajemnou výšivkou na rukávech, okolo krku alemů. Místo aby si dupattu otočila okolo krku, volně si ji převázala přes hlavu apřipnula ji sponkou do vlasů, aby nesklouzla. Byla tak rozrušená, že když vyšla zdomu kčekajícímu autu, ani si nevšimla Gulova souhlasného pohledu.

Navzdory předsevzetí, že nebude plakat, jakmile auto vystoupalo na kopce na okraji města adále na plošinu Potohar, začalo ji štípat vočích. Zmizel výhled na Islámábád asním vše, co považovala za samozřejmé. Rodina, přátelé, její práce abezpečí. Pálilo ji vočích avhrdle. Snažila se potlačit kašel.

Gul si toho všiml. „Dnes je to těžké, co?“

„Ano.“ Složila dlaně do klína astudovala obrázky, které Alia henou tvořila celé hodiny. Réva, květiny, nápadné tečky. Jejich krása bude mizet stejně jako vzpomínky na starý život.

Auto zahalil hustý kouř. Kolem nich se objevovala další vozidla aztrácela se včerné mlze. Oblak najednou zmizel aona si vedle cesty všimla vysoké, kuželovité pece cihelny. Vedle ní byly naskládané staré pneumatiky, ze kterých stoupal černý dým. „Proč pálí pneumatiky, ane dřevo? Ten kouř je tak hustý.“

„Guma je levnější avydává víc tepla. Čím teplejší oheň, tím lepší cihly.“

Kyselý zápach pronikl do auta. Přetáhla si dupattu přes nos aústa. „To je strašný zápach. To by měli zakázat. Určitě to lidem nedělá dobře.“

„Ne lidem, na kterých záleží.“ Gulovy oči byly stejně chladné jako jeho slova.

„Co tím myslíš?“ Ztišila hlas stejně jako on apodívala se směrem kpředním sedačkám. Nur Muhammed seděl shlavou opřenou opodhlavník aměl zavřené oči. „Ten starý šakal,“ myslela Alia jejího tchána, „na toho si dej pozor. To on vše řídí. Ne tvůj manžel.“ Farida usoudila, že Nur Muhammed nespí.

„Pracují tu utečenci.“ Farida pochopila. Myslel Paštuny zAfghánistánu. Byli stejní jako on, ale bez bohatství Nura Muhammeda. Někdy cestou za různými tlumočnickými úkoly pro ambasády projížděly Alia sFaridou kolem autobusového nádraží, ohraničeného jednopokojovými hliněnými chatkami, vnichž žili utečenci se svými slepicemi avoly. Volci se flegmaticky procházeli potoky splašků, které protékaly úzkými uličkami oddělujícími obydlí. Afghánské děti obklopily jejich taxík, klepaly na okna ažebraly peníze. Farida se při té vzpomínce zachvěla.

Projeli údolím apece nechali za sebou. Slunce vystoupalo výš adoprava na silnici zhoustla. Objevily se řady autobusů, tongy tažené koňmi, osli táhnoucí vozíky naplněné novými cihlami askupiny cyklistů achodců. Řidič se mezi nimi proplétal tak obratně, že se Faridě zneustálého točení azrychlování udělalo mírně nevolno.

Auto zpomalilo před návalem lidí mířících na trhy vTaxile aznovu, když projížděli kolem vojenských kasáren vCadet College vHasan Abdalu. Silnice se klikatila, pak se narovnala avedla širokou rovinou. Farida si na chvíli zdřímla, ale vzbudila se, když auto zpomalilo. Gul jí položil ruku na paži. Překonala nutkání ucuknout.

„Myslel jsem, že bys tohle chtěla vidět.“ VAttocku řidič zabočil azastavil auto na kraji útesu svýhledem na řeku. Gul pokynul Faridě, aby sním vystoupila. Na druhé straně silnice se vysoko nad břehem řeky tyčily kamenné zdi staré mughalské pevnosti.

Snažila se vypadat ohromeně. Ale Gul obrátil její pozornost na řeku – ve skutečnosti na dvě. „Indus“ – ukázal na jednu – „aKábul,“ označil tok, který se vléval do Indu. Světle modrozelená voda první znich zachytávala sluneční světlo aodrážela ho do kapiček mlhy, takže vypadaly jako drobné, rozbité, třpytící se hranolky. Ale Kábul! Hnědý příval, spíš bláto než voda, se vrhal do tančícího Indu, odmítal se smíchat avbojovných vírech se točil po proudu. Na druhém břehu řeky se země strmě zvedala do kopců, kterými se do říčního údolí hnal vítr. Zafoukal tak silně, že Faridě strhl dupattu.

Gul postával srukama za zády. „Tohle je skutečná hranice sAfghánistánem. Ne Chajbarský průsmyk. Jakmile překročíš tuto řeku, jsi tam. Apodle toho by ses měla chovat.“ Natáhl ruce dopředu aukázal jí plochý balíček zabalený vlátce apřevázaný barevnou stuhou. „Mám pro tebe dárek.“

Další závan větru zachytil dupattu astáhl jí konečky zramen. Chytla je apevně si je přidržovala ukrku. „Prosím, otevři to sám.“

Sklonil hlavu tak, aby mu neviděla do obličeje, když rozvazoval stužku. Zahlédla poskládanou lesklou hedvábnou látku barvy Indu. Rozprostřel ji. Látka vlála ve větru.

Bylo horko, ale Faridu najednou zamrazilo. „Burka.“ Přistoupil blíž. Odtáhla se. Zvedl ruce apřidržel vznášející se hedvábí.

Farida si zhlavy stáhla dupattu. Vítr jí uvolnil prameny vlasů. Pak se ponořila do burky. Najednou všechno ztmavlo autichlo.

Gul udělal několik úprav, takže znovu viděla, ale skrze mřížku před očima velice špatně.

Před chvílí se rozhlížela po širokém údolí kolem Indu, po neproniknutelných zdech mughalské pevnosti, po kopcích, které se zvedaly zmlhy. Teď byl její výhled omezený na několik centimetrů přímo před ní.

„Já vím,“ řekl.