Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Karin Härjegård

Horké vafle a ledové koupele

Ze švédského originálu Kallbaderskan bland fjällen,
vydaného nakladatelstvím Printz Publishing,
Stockholm v roce 2022, přeložila Edita Petrásová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2023
jako svou 8615. publikaci.

Redakce Zuzana Bělohlávková
Korektura Naďa Hloušová
Odpovědná redaktorka Lucie Frolíková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Obálka Anna Ali
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Kallbaderskan bland fjällen © 2022 by Karin Härjegård
Published by Printz Publishing, Stockholm, Sweden
Translation © Edita Petrásová, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023
Cover Design © Anna Ali, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-773-3 (ePub)
ISBN 978-80-7625-772-6 (pdf)
ISBN 978-80-7625-296-7 (print)

V knize jsou použity úryvky z básní:

Je čas na cestu dlouhou – Bo Setterlind,
ze sbírky Země a nebesa, Bonniers, 1981

V každém člověku je bod klidu – Dag Hammarskjöld,
ze sbírky Směrovníky životem, Albert Bonniers förlag, 1963

Chybíš mi – Ingrid Arvidssonová,
ze sbírky Známky života, Bonniers, 1964

VÍTR FIČÍ A VE STARÝCH dřevěných zdech to skřípá a vrže. Nikdo by nevěřil, že je červen a za pár týdnů se bude slavit midsommar, svátek letního slunovratu. Teplota dosahuje s bídou deseti stupňů, kapky deště nepřestávají bubnovat do okének srubu a voda se řítí okapem dolů.

Okolo se majestátně vypínají hory Hamrafjället, ale vrcholky Malého a Velkého Kormorána jsou zahalené v šedých mracích a nejsou vidět. Všude se rozprostírá vřesoviště a mech i zakrslé vrby vykukují ze zbylých závějí sněhu. Po pastvinách se pohybuje stádo sobů. Je gïjregiesie, sámské pozdní jaro, poklidné období, kdy se sobi s čerstvě narozenými sobími telaty mohou nerušeně pást, než přijde opravdové léto a s ním vedra, komáři a další hmyz. I když zrovna dnes se zvířata spíš krčí v náporech větru, úplně stejně jako lidé.

Uvnitř v chatě je teplo. V krbu praská suché březové dříví a plápolá oheň. Na každém stole je svíčka a červenobílý kostkovaný ubrus. V kuchyni se smaží vafle. Na pánvi se rozpouští pěkný kus másla, trochu to syčí, ale jakmile jsou vafle dozlatova usmažené, rozline se vůně po celém domě. Hotové pak chladnou vedle na mřížce. Bude k nim marmeláda z morušek a nadýchaná šlehačka. To byl loni rok! Tolik plodů na druhé straně Velkého jezera nebylo už léta. Kávovar hlasitě odfukuje a za okamžik se bude nalévat čerstvě uvařená káva.

Teď jako by se temné mraky tam vysoko nad vrcholky hor nepatrně rozestoupily.

KAPITOLA 1

UMYJU RÝŽI, DÁM ji do velké mísy a zaliju vodou. Pohybuju rukama, prsty nořím do rýžové hmoty a zároveň vykukuju z kuchyňského okna. Martin by měl být každou chvíli doma. Sliju vodu a nechám rýži důkladně odkapat v cedníku. Zatímco stavím kastrol na sporák, vytočím ještě jednou jeho číslo, ale ani teď neodpovídá a jediné, co se ozývá, je jeho naléhavý hlas ze záznamníku.

„Teď už bys měl ale opravdu dorazit,“ říkám tentokrát trochu ostřeji. „Večeře k tvým čtyřicátým osmým narozeninám bude za chvilku na stole.“

Míchám intenzivně rýžový ocet s cukrem, solí a mirinem, dokud se cukrové krystalky nerozpustí. Naliju to na rýži a opatrně zamíchám vařečkou. Vlastně jsem chtěla udělat těstoviny frutti di mare a těšila jsem se, jak smíchám čerstvé krevety, grilované mušle a na másle opečené krutony. Ale je to Martinův den a pokud si může vybrat on, vždycky to bude suši.

Měl být v posilovně do šesti, vysprchovat se a na kole spěchat domů. Teď už by tady měl ale vážně být.

Jdu z kuchyně do jídelny a stoupnu si k velkým panoramatickým oknům, která vedou na ulici. Když jsme se sem přistěhovali, ta okna jsem nenáviděla. Cítila jsem se jako rybka v akváriu, než jsem pochopila, že sem zas tak moc vidět není. Náš dům leží o kousek výš než ostatní v ulici, na malém kopečku, takže k nám tak jednoduše nikdo koukat nemůže, zatímco já ven na ulici vidím. Pozoruju všechny ty pečlivě posekané trávníky, které jsou v červnovém odpoledním slunci zářivě zelené, honosné vily s nezbytnými prosklenými zimními zahradami i dvě letně oblečené děti, které skáčou přes švihadlo před garáží. Ale Martin na kole nikde. Co se děje? Nikdy nechodí pozdě. Nikdy. Ani jeden z nás nikdy nechodí pozdě.

V dáli cítím Velké jezero a hory. Květiny ve váze na jídelním stole vypadají unaveně.

Jdu zpátky do kuchyně, vyndám tlusté prkénko, které jsme koupili v jednom příjemném obchodě s interiérovým designem v Borgholmu. Nakrájím lososa a okurku na proužky, avokádo na malé špalíčky a smíchám majonézu se srirachou. Krev na levém zápěstí mi pulzuje. Vždycky když začnu být nervózní, objeví se obraz Kattis a matčin nepříčetný řev. Kattis! Kattis! Kattis! Bylo mi patnáct, když se svět rozletěl na kusy.

Kde je Martin? Pouštím rádio a poslouchám zprávy, jestli se někde ve městě nestala nehoda, ale o žádném mrtvém cyklistovi nepadne ani slovo. Měl cvičit do šesti a pak se vysprchovat. Možná někoho potkal a zdržel se. To je celý on, ten můj Martin, když vidí někoho známého, zastaví se a zapovídá se. Nicméně stejně by kvůli tomu nikdy nepřišel pozdě.

Na podložku na rolování suši položím plátek řasy a nabírám tenkou vrstvu rýže, ale ruka se mi třese. Všechno mi padá ze lžíce. Jsem jak na trní. Vaření, které mě jinak vždycky uklidňuje, mi tentokrát vůbec nepomáhá.

Znovu mu volám a pak projdu jídelnou do jeho pracovny. Velký psací stůl je úplně prázdný, bez jediné knihy či papíru. Zírá z něj na mě pouze obrazovka počítače a zarámovaná fotografie nás dvou na pláži v Chorvatsku. Oba se až dojemně shodujeme, že to byla jedna z našich nejlepších dovolených. Ani jeden z nás neumí přesně říct, čím byla ta cesta tak výjimečná, ale když vzpomínáme na společné zážitky, vždycky je Chorvatsko na špici našeho seznamu cest. Zvednu fotografii. Oba se zeširoka usmíváme do objektivu. Jsme dohněda opálení, máme šortky a tílka. Už si nevzpomínám, kdo nás fotil – asi nějaký kolemjdoucí, se kterým se Martin jen tak pustil do řeči a pak ho požádal, aby nás vyfotil.

Vracím fotografii na místo. Mám zavolat někomu z jeho přátel? Možná byl dneska trénovat s Rogerem? Občas se sejdou, zacvičí si a pak jdou na pivko. I když to mi vždycky včas oznámí.

„Ahoj, Rogere, tady Helena.“

„Ahoj, Heleno, jak se máš?“

Jeho hlas zní vesele. Musím si odkašlat.

„Tys byl dneska v posilovně s Martinem?“

„Ne… Proč se ptáš?“

Popotáhnu.

„Měl být doma okolo půl sedmé, ale ještě nedorazil. A už je přece…“ Mrknu na hodiny nad dveřmi, které ode mě dostal ke čtyřicátinám. „Dávno osm.“

„A volala jsi mu?“

„Jasně že jo. Ale on to nebere.“

„Určitě se nic neděje, Heleno,“ uklidňuje mě. „Uvidíš, že ho máš za chvíli doma.“

Vyjdu z jeho pracovny a z nějakého důvodu jdu do svého pokoje. Ten není tak přepečlivě uklizený jako jeho, ale i tady vládne pořádek. Knihy na bílých policích jsou přes celou levou stěnu seřazené podle barvy.

„Určitě máš pravdu. Promiň, že volám a ruším tě.“

„Vůbec mě nerušíš, Heleno. Ahoj a opatruj se.“

Dosednu na židli a odsunu pár papírů, co leží na stole. Jsou to písemky, které se chystám zítra opravit. Vůbec se mi do toho nechce, asi proto, že se blíží letní prázdniny, na které se těší nejen moji šesťáci, ale i já. Ke konci školního roku mi už jako vždycky schází energie. Martin je na tom stejně, poslední dobou působí unaveně, až trochu apaticky. On, který je jinak cílevědomý a aktivní ve svých hodinách angličtiny nebo tělocviku. Žákům chce dát všechno, a tak je jasné, že mu na konci pololetí docházejí síly.

Zvednu se. Ale co když to je něco jiného než jenom únava? Co když má deprese a já to vůbec nepochopila? Slyšela jsem o takových případech, o lidech, kteří pracují a žijí úplně normálně, a nikdo si vůbec nevšimne, v jaké temnotě se potácejí. Až jednoho dne už nemohou dál a vzdají to. Co když Martin…

Znovu beru telefon. Přišla esemeska, prsty rychle vyťukají číslo, ale není to od Martina. Zprávu poslala Pia, naše kolegyně ze školy. Můžeš mi zavolat? Potřebuju s tebou něco probrat.

Ne, Pie volat nebudu. Co kdyby se zrovna ozval Martin a linka byla obsazená? V žádném případě jí nebudu volat. Jenže myšlenky na práci se mi roztočí v hlavě. Co mi tak mohlo uniknout a co mi chce Pia připomenout? Jak se na mě někdy dívá! Ten její dlouhý podrážděný a lehce přezíravý pohled. Heleno, včera jsem si všimla, jak jsi zapomněla papír v tiskárně. Musíš být opatrná na takové dokumenty, ty se nesmí dostat do cizích rukou. Nebo: Potkala jsem v obchodě rodiče jednoho tvého žáka a postěžovali si, jak jsi zavedla ty nové domácí úkoly. Být tebou, tak je kontaktuju.

Pravděpodobně jí nikdy nedošlo, že já učím mnohem déle než ona. Přesto jsem k ní vždycky byla vstřícná a trpělivá. Ale zrovna teď s ní mluvit nebudu. Co si vlastně myslí, že mi bude volat v sobotu večer?

Jdu zpátky do kuchyně a zároveň se opět pokouším dovolat Martinovi. Pořád nic. Pokusím se zhluboka nadechnout, znovu se pouštím do rýže a snažím se, aby mi zase všechno nespadlo. Jde mi to líp. Na rýži pokládám opatrně tenkou vrstvu wasabi a podél kratší strany lososa, okurku a avokádo. Všechno pořádně přitlačím a roluju. Jenže jsem to přehnala. Zmačkám to a vyhodím do koše. Kde je? Co když je mu špatně?

Rozkliknu naše esemesky. Najdu tam nějaké znamení, že mu není dobře? Že by třeba myslel na sebevraždu… Zprávy jsou ale jen stručné. Cestou domů koupím mléko. Nebo: Zůstanu v práci trochu dýl, doma jsem v sedm. Nebo: Viděl jsem cestu na Faerské ostrovy. Nepojedem? Obyčejné každodenní zprávy, které vždycky zakončuje červené srdíčko. Někdy i Miluju tě. Absolutně žádná známka deprese.

Jdu nahoru do ložnice. Velká manželská postel s lesklými polštáři a měkkými kožešinkami je ustlaná jako v hotelu. Nad postelí visí černobílé svatební fotografie. Bylo nám dvacet šest a už tenkrát jsme byli spolu devět let. On – černovlasý, s vypracovanou postavou jako vždycky. Já – vlasy vyčesané a ozdobené sponkami a květinami, na sobě bílé splývavé šaty. Fotili jsme se venku u vody na útesu.

Přistoupím k jeho nočnímu stolku a vytáhnu zásuvku. Člověk by neměl slídit, opravdu ne, ale v takovéto situaci musím. Já se to potřebuju dozvědět. V šuplíku leží brýle na čtení, papírové kapesníky a vytržený článek z časopisu o mládeži, pohybu a stravě. To je vše.

Sednu si na kraj postele a zazvoní telefon.

KAPITOLA 2

„AHOJ,“ ROZZÁŘÍM SE jako malé dítě.

Ale není to Martin. Naštve mě, když na druhé straně slyším Piin hlas. Proč k čertu volá v sobotu večer? Můžeme se o tom přece pobavit v pondělí ve sborovně.

„Víš, já teď nemůžu mluvit,“ říkám.

„Jenže já s tebou musím něco probrat.“

Zní vážně. Ona teda působí vážně pořád. Je celá taková seriózní – tmavé nakrátko ostříhané vlasy, co už začínají šednout, dlouhé svetry a tuniky v béžové nebo tmavě modré barvě a pořádné ortopedické boty.

Podívám se na hodiny na nočním stolku. Ukazují za pár minut devět.

„Dobrá,“ říkám. „Ale musíme to vzít stručně.“

Chvilku mlčí a pak začne:

„Když mi před pár lety bylo čtyřicet, rozhodla jsem se, že budu chodit k psychologovi.“

Potichu si povzdychnu. Proč mi to vypráví?

„Chápu,“ řeknu krátce.

„Chvíli mi trvalo, než jsem se sebrala a nějakého si našla.“

„A…?“

Myšlenky se mi honí v hlavě. Nikdy jsme se takhle nesvěřovaly, pořádně se neznáme, jsme jen kolegyně z práce…

„Snaží se mě naučit být sama sebou a… no, v tom jsem nikdy nebyla moc dobrá.“

„Aha,“ pozoruju vteřinovou ručičku, která odkrajuje čas.

Může ze sebe konečně dostat, co má na srdci, abych už mohla zavěsit?

„Teď jsem slíbila psychologovi i sobě, že ukončím všechny vztahy, které mi škodí a ze kterých mi je špatně.“

„To je dobře,“ zvednu se a jdu k oknu. Na všech zahradách trůní obří trampolíny, úplná monstra.

„A Martin je jeden z těch, se kterými to musím ukončit,“ pokračuje.

Začíná pršet. Kapky bubnují do lesklých černých střech vedlejších domů. Zachvěju se zimou. Cože to řekla?

„Co tím myslíš, Pio?“

„Chci tím říct, že já a Martin se scházíme, ale on se nechce rozvést. A já… už nechci být pořád ta druhá. Můj psycholog mi radí…“

V hlavě se mi rozezní zvony.

„Máš na mysli mého Martina?“

„Ano.“

Nemůžu popadnout dech a motá se mi hlava. Snažím se chytit parapetu. Ten břečťan by potřeboval zalít.

„Já na něj teď čekám,“ dostanu ztěžka ze sebe. „Nevím, kde je a…“

„Byl celou dobu tady u mě,“ odpovídá Pia. „Pokusila jsem se ho přemluvit, aby ti o nás pověděl, ale má z toho hrůzu. Myslím, že za chvíli bude u vás doma.“

„Díky, žes mi to řekla,“ zašeptám. Za co vlastně děkuju? „Hroutí se mi svět, Pio.“ Nejsem schopná dalšího slova.

Vypnu telefon a spadnu zády na postel. Snažím se zachytit myšlenky, které mi krouží hlavou. Martin mi byl nevěrný? Martin, moje největší jistota? Jediný člověk na světě, na kterého jsem se vždycky mohla naprosto spolehnout? To není možné. Takovou myšlenku nemůžu přijmout.

Dívám se do stropu, oči mám úplně suché. Netuším, jestli mrkám. Vteřiny a minuty běží. Pak uslyším kroky na schodech a sednu si. Stojí ve dveřích. Jeho obličej jako by se rozsypal, skoro ho nepoznávám.

„Pia volala,“ dostanu ze sebe. „Jaks mohl?“

Sedne si na kraj postele a já se odsunu ke stěně, co nejdál od něj.

„Promiň,“ řekne.

„Takže to je pravda? Spíš s Piou?“

„Ano.“

Odpoví okamžitě, bez zaváhání.

„Co? Nemůžu uvěřit, že to je pravda. Martine…?“

„Prostě se to stalo.“

„Prokristapána, Martine! Prostě se to stalo. To je snad všechno jen zlý sen.“

„Nikdy jsem ti, Heleno, nechtěl ublížit. Nikdy.“

Podívá se na mě. Prošedivělá ofina mu padá do očí.

„Tys dneska vůbec nebyl v posilovně?“

„Ne.“

„To jsi byl u Piy?“

„Jo.“ Jeho odpovědi jsou rychlé.

„I když jsi věděl, že ti chystám slavnostní večeři?“

„Ano.“

„Cože? Co ty seš vlastně zač?“

Rozbrečím se tak, že skoro ztrácím dech. Natáhne se ke mně, ale odvrátím se. Jak bychom si my dva ještě někdy mohli být blízcí? Pokouším se zhluboka dýchat, až to pálí v plicích.

„Jak dlouho už to trvá?“

Ani teď nepotřebuje čas na rozmyšlenou a odpovídá okamžitě.

„Od té doby, co začala pracovat ve škole.“

Snažím se to spočítat, ale nemůžu udržet čísla v hlavě. Zkouším to znovu.

„Ale to už jsou dva roky!“

„Jo, tak nějak.“

„Chceš říct, že s ní udržuješ vztah dva roky a celou tu dobu mi lžeš?“

Brání se.

„Heleno, to není žádný vztah. My… My jen…“

Chytnu budík, co stojí na nočním stolku, a s co největší silou jím mrštím o zeď.

„Dva roky jsi mi nevěrný?“

„Ano.“

Vzhlédne nahoru ke stropu a zamrká.

„Ale my jsme se nescházeli úplně pravidelně,“ dodá. „Někdy se stalo, že jsme se neviděli pár měsíců.“ Myšlenky mi lítají v hlavě tam a zpátky. Nemůžu se soustředit, protože se mi všechno vytrácí.

„Ale jak…?“ Tisknu čelo ke kolenům, až to bolí. „Jak jste začali…“ Nedokážu zvolit správná slova.

„Jak jsme se začali scházet?“ Zvedne se. Trhavě ze sebe dostává: „Začalo to u Svena, víš, jak měl pětašedesát.“

Chci to slyšet?

„Ty jsi šla domů dřív,“ pokračuje.

Vzpomínám si. Sven se strašně opil. Ti lidi tam byli nudní a jediné, co jsem si přála, bylo jít domů.

„No, a byla tam Pia. Byla tenkrát mezi námi nová, seděli jsme vedle sebe a začali si povídat o práci a… Vzpomínám si, že byla veselá a pořád se smála. Ne jako ve škole, kde je taková trochu nevýrazná.“ Postaví se k oknu. Pořád prší. „Oba jsme byli dost opilí. Já vím, že to není omluva, ale šel jsem pak k ní.“

Je mi zle a zvedne se mi žaludek. Potichu zasténám.

„Myslela jsem si, že se máme dobře, Martine. Že máme spolu hezký život, nebo ne?“

„Máme se moc dobře, Heleno. Miluju tě nejvíc na světě.“

„A?“

Poprvé zaváhá a hledá vhodné slovo.

„A to s Piou s námi nemá nic společného… Tebe se to nikdy nemělo týkat. Ona je jen… S ní spím, to není žádný vztah.“

Napřímím se a nevěřícně na něj zírám.

„Jsi to opravdu ty? To je proti všem tvým zásadám. Jen s ní spíš. Co je tohle sakra za přístup?“

Křičím na něj, až se mi zlomí hlas.

„Ne, já vím, chovám se strašně. Nedokážu to vysvětlit.“

Zakroutím hlavou, pokouším se si všechno nějak srovnat. Ale nejde to.

„Co teď bude?“ ptám se. „Rozvod? Kdo… zůstane v domě? Já tu nechci být, nikdy bych tu nemohla zůstat a…“

Myšlenky jsou úplně rozmazané a přeházené.

„Nechci se rozvádět,“ říká Martin, znovu si sedne a snaží se najít pod peřinou mou ruku.

Rozpláče se. Brečet jsem ho viděla málokdy. „S Piou jsem to skončil, je po všem. Už jsme zas jen my dva.“

Odtáhnu ruku.

„Co si jako myslíš? Jak bych ti po tomhle mohla ještě někdy v životě věřit?“

„Dokážu ti to. Uvidíš, že se o mě můžeš zase opřít.“

„Ne,“ odvětím a vstanu. „Vzals mi všechno, bezpečí a důvěru. Po tomhle už s tebou nejsem schopná žít.“

Jdu dolů do kuchyně. Nemůžu se vzpamatovat. Co se to děje? Chápu jen, že se všechno zhroutilo a nic není jako dřív. Vezmu kousky suši a všechno i se sójovou omáčkou a majonézou hodím do koše. Pak vejdu do pokoje pro hosty a zabouchnu za sebou dveře, až se zatřese celý dům.

KAPITOLA 3

V POKOJI JE černočerná tma. Stáhla jsem žaluzie, aby dovnitř nezabloudil jediný paprsek slunce. Déšť buší do oken. Kapky bubnují a řvou, až to duní. Ležím pod dvojitou peřinou, ale i tak mi je šílená zima. Bolí mě všechno: hlava, za krkem, záda i v kříži. Mrznu a zároveň se potím. Pot se řine na prostěradlo, všechno je ulepené a mokré. Shodím ze sebe peřinu a znovu se rozklepu zimou, až mi drkotají zuby.

Myšlenky se honí hlavou, nemůžou se zastavit. Krouží pořád dokola.

Natáhnu se pro ovladač a zapnu televizi. Potřebuju něco, abych zastavila ten teror v hlavě. Obrazy přeskakují, jeden za druhým. Nějaký přírodovědný program ukazuje na velké obrazovce gorilího samce, který váží minimálně sto šedesát kilo a těžce se pohybuje mezi stromy. Pak se objeví malý lemur musmaki vážící třicet gramů.

„Rozsah čeledi primátů je obrovský,“ hlásí muž v khaki oblečení do staromódního mikrofonu.

Přepnu kanál. Politická debata. Změním na další. Objeví se americká talkshow s vykřikujícími účastníky, kteří se zubí na celé kolo. Nemám sílu to znovu přepnout. Stáhnu zvuk, aby to jejich štěbetání bylo slyšet co nejmíň. Pomáhá mi to zbrzdit tok myšlenek.

Zkouším zavřít oči, ale motá se mi hlava, jako bych padala pozadu do prázdna. Co mám dělat?

Když se mi život rozpadal, byl tady vždycky Martin, který mě zachránil. Když mi bylo těžko, našla jsem bezpečí v našem domě. Když mě přepadly starosti všedního dne, pomohly naše společné sny. Ale co teď?

Musím si sednout, abych se přestala motat. Opřu se o polštáře a sleduju ten nesmyslný televizní program. Prodloužené vlasy, zvětšené rty, tváře vyplněné botoxem, gestikulující ruce s nehty dlouhými jako drápy.

Mám si vzít hotel na těch pár týdnů, než začnou prázdniny? Mám na to peníze? Můžu případně u někoho přespat? Vyskočí na mě obraz mámy, táty a statku, jenže tam jet nemůžu. Rodiče jsou ti poslední, kteří by se o mě teď, když se mi zhroutil svět, mohli postarat.

A co pak? Musím nějak žít i po prázdninách. Kam půjdu a co práce? Mám dál učit na stejné škole jako Martin a Pia?

Vylezu z postele, všechno mě bolí a celá se třesu. Přecházím po pokoji sem a tam, bořím se do šedého koberce. Všechno mi vzali. Muže, domov, práci. Co budu dělat?

Znovu se rozklepu zimou a zalezu pod deku. Ještě jednou přehodím kanál na nějaký švédský černobílý film, ve kterém se postavy nepřirozeně hýbou a výrazně artikulují a jejich slova mizí v praskotu a syčení. Pokouším se zavřít oči a usnout. Potřebuju, aby mě to odtáhlo někam pryč, jenže ty neodbytné myšlenky mě nechtějí pustit.

Zvládnu žít bez Martina? Kdo jsem já bez něj a bez života, který jsme my dva spolu vybudovali?

„God eftermiddag, slečno Södebergová,“ pronáší muž ve filmu.

„Dobré odpoledne,“ odvětí veselý ženský hlas.

Přivírám oči a závrať snad polevuje. Vůbec necítím nohy, jen ležím na zádech a ztěžka dýchám.

KAPITOLA 4

SLYŠÍM JEMNÉ ZAŤUKÁNÍ.

„Snídaně,“ říká ten za dveřmi.

Jeho hlas mě na chvíli obalamutí, že je běžné červnové ráno. Jako bychom spolu měli posnídat v kuchyni, pak jít ven a možná něco udělat na zahradě, třeba vyplít trochu plevelu. Po práci si vezmeme kola a zajedeme do města do kavárny. Až se vrátíme, udělám něco dobrého k večeři, on si ji vychutná jako vždycky a večer si spolu zalezeme k televizi.

Co mám odpovědět? Díky, už jdu? Jak bych s ním teď mohla jen tak sedět u snídaně?

Nakoukne do dveří. Na sobě má kostkované pyžamové kalhoty a bílé tričko, vlasy rozcuchané jako vždycky. Jeho obličej však zpopelavěl, jako by od včerejška zestárl o několik let. Při pohledu na něj mě píchne u srdce, a kdyby bylo všechno normální, nadzvedla bych přikrývku a řekla mu, ať si ke mně vleze. Zase se rozbrečím, úplně mě to rozloží.

„Jaks mohl? Jak jsi mě mohl tak zklamat?“

Nakročí do pokoje.

„Ne! Nechoď sem! Vůbec se ke mně nepřibližuj!“

Couvá, ruce drží nad hlavou. Ocitla jsem se snad v Bergmanových Scénách z manželského života nebo co se to tu děje? Všechno to, co děláme a jak mluvíme, působí hrozně dramaticky, přehnaně a nepřirozeně, jako bychom vůbec nevěděli, jak se správně chovat.

„Usmažil jsem vajíčka a ohřál párky… a zajel jsem pro čerstvé pečivo a džem.“

„A…?“

Víc ze sebe nedostanu. Hlas se zarazí a slova zůstávají někde daleko vzadu v hrdle.

„Pojď na jídlo,“ říká a zní to, jako by mluvil s dítětem. „V každém případě se potřebuješ najíst. Oba dva to potřebujeme.“

Vyjde z hostinského pokoje a zavře za sebou. Vstanu, jsem rozbolavělá a ztuhlá po probdělé noci a v podpaží jsem cítit protivným štiplavým potem. Když na sebe natahuju včerejší sukni a košili, narazím na svůj obraz v zrcadle. Vůbec nevěřím, že jsem to já. Oteklá, s kruhy pod očima, jako bych brala půl roku kortizon.

„Sem,“ říká a odtahuje židli od stolu, když vcházím do kuchyně.

Poslušně si sedám, ale vůbec nechápu, jak bych mohla jíst. Z vůně párků se mi chce zvracet.

„Nemůžu jíst,“ přiznávám.

„A co kafe nebo čaj?“

Zavrtím hlavou, ale pak ze sebe dostanu:

„Můžu to zkusit s čajem.“

„Heřmánkový?“

„Třeba.“

Za okny vládne klid a mír. Prší, a tak po dětech ze sousedství a jejich barevných plastových hračkách není vidu ani slechu a žádní dospělí venku nespravují kola ani nenatírají garáž.

Vezmu si hrnek a opatrně usrknu. Včera jsme tu přesně takhle seděli, já jsem si pila svou kávu a život ubíhal jako obyčejně. Za jeden den se všechno, co jsme vybudovali, rozlétlo na kousíčky.

„Říkal jsem si, že bychom mohli zavolat nějakému manželskému poradci,“ nadhodí Martin sedící naproti mně.

Pozoruji jeho ruce, jak objímají modrý hrnek, a nejsem schopná vstřebat, co říká.

„Musíme si s někým promluvit o tom, co se stalo.“

„Já, Martine, nevím. Vůbec nevím.“

Nandá si vajíčka na talíř, ale vůbec se jich nedotkne.

„Podařilo se ti trochu vyspat?“

Jeho otázka zůstala viset ve vzduchu.

„Vůbec jsem nespala,“ vypravím nakonec ze sebe. „Byla to moje nejhorší noc v životě. Ještě horší, než když Kattis…“

Víc ze sebe nedostanu. Dívá se dolů na kolena. Chci, aby se složil. To je to jediné, co si přeji – aby ho úplně zničily výčitky svědomí.

„Proč jsi to udělal?“

Musím tu otázku položit znovu a pokusit se to pochopit.

„Nevím.“

„Jestli řekneš ještě jednou ‚nevím‘…, tak si nejsem jistá, co provedu!“ Mám pevně sevřené čelisti, sotva ze sebe vypustím ta slova.

„Ona má tak teplou náruč.“

Šeptá, že mu skoro vůbec nerozumím.

„Ona má teplou náruč?“

Píchne mě na prsou.

„Hm, takovým nějakým způsobem…“

„A to já nemám?“

„Tak jsem to nemyslel.“

Odstrčím hrnek s čajem.

„A jak jsi to teda myslel?“

Odkloní se a zkříží ruce na prsou. Hlas mu ztěžkne.

„No, když ty nechceš sex zrovna moc často. Odmítáš mě, když já bych…“

Zvednu se a zařvu.

„Tohle na mě neházej, Martine! To, žes mě podváděl, není moje chyba, slyšíš mě?“

Uvědomuju si, že zatínám pěsti. On dá ruce před sebe a najednou vypadá nevýslovně unaveně. Dosednu zpátky na židli.

„… a jsi největší lhář na světě. Dva roky mi lžeš a já jsem si ničeho nevšimla. Já jsem ti, Martine, vždycky důvěřovala jako nikomu jinému. A ten, komu jsem věřila nejvíc ze všech, mě nejvíc zklamal. Máš vůbec potuchy, jak se teď cítím?“

Vidím na něm, že to na něj zapůsobilo a bolí ho to. Jak já ho dobře znám! Zároveň ho neznám vůbec.

„Jak dlouho by to ještě pokračovalo, kdyby mi nezavolala? Chystal ses mi to někdy sdělit, a nakonec mě opustit?“

„Ne, ne, ne!“ Vyskočí na nohy. „Nikdy jsem tě nehodlal opustit, Heleno! Já tě miluju a nechci žít s nikým jiným. Tohle s ní bylo něco jiného, něco… něco, co s náma nemá vůbec nic společného.“

„Jak nízké,“ odvětím.

Jeho telefon se rozezvoní a Martin ho málem zvedne, ale okamžitě se zarazí a vypne ho.

„Já nechci chodit na žádnou párovou terapii,“ řeknu. „To se dělá, jen když je šance manželství zachránit. Jenže to není náš případ.“

„Ale Heleno!“

Přistoupí ke mně a pokouší se mě obejmout, ale já ho odstrčím.

„Přestaň, nedotýkej se mě!“

Vyskočím ze židle, odejdu pryč z kuchyně od prostřeného stolu a prchám do pokoje pro hosty. Posadím se na kraj postele, předkloním se s hlavou v dlaních a těžce dýchám.

Hrozně bych si potřebovala s někým promluvit a pokusit se všechno nějak pojmenovat a roztřídit, jenže nemám nikoho. Nemám kamarádky, jako mají jiné ženy, které umí probrat věci nad sklenicí vína a vzájemně sdílet své radosti i starosti. Mým jediným opravdovým přítelem je Martin.

KAPITOLA 5

ZAČAL POSLEDNÍ TÝDEN před prázdninami. Když budík v pondělí ráno zazvoní, nějakým způsobem se mi podaří vylézt z postele, ale zůstanu stát. Nemůžu se pohnout a ten pocit, že nejsem ve svém vlastním těle, je šílený. Jsem to já, kdo tu stojí? Jsou tohle moje ruce, na kterých mi už po čtyřicítce zřetelně vylézají žíly?

Vynechám snídani, abych se nemusela vidět s Martinem, posbírám si svoje věci a sednu na kolo. Je po dešti a za lehkými obláčky začíná vylézat slunce.

I tuto noc jsem měla puštěnou televizi, abych utlumila myšlenky. Zdálky jsem vnímala části zpráv, sportovních novin a několika přírodovědných programů. Mým nejhorším nepřítelem je teď ticho, které dává prostor pro příliš mnoho otazníků a nezvladatelného smutku.

„Budeš opravdu zítra pracovat?“ zeptal se Martin včera večer, když viděl, jak si balím svůj počítač a sešity do práce. „Zvládneš to?“

„Chceš mi sebrat i mou práci? Už jsi mi vzal pocit bezpečí a domov. Budeš mi brát i moje zaměstnání?“

„Jen mám o tebe starost.“

„Na to jsi mohl myslet trochu dřív.“

Pokud je člověk zdravý, pracuje. Tak to prostě je. Já jsem sice ponížená a zdrcená, ale zdravá. Sukně mi vlaje, jak šlapu na kole a ujíždím dolů do města. Cítím vůni šeříku, který vykvetl v plné síle a nejrůznějších odstínech, od nejsvětlejší téměř bílé až po nejtmavší fialovou.

Bydlíme kousek od práce, na kole je to asi deset minut. Nejčastěji jezdíme spolu, v zimě pak chodíme pěšky nebo si vezmeme auto. Takhle to máme už víc než dvacet let od té doby, co Martinovi rodiče, aniž bychom je prosili, vytáhli peněženku a rozhodli se zaplatit tučnou sumu za tento dům. Kde bychom na to my ze dvou učitelských platů vzali? Copak bychom si sami mohli dovolit bydlet na nejlepší östersundské adrese?

Břízy rozpukly a jejich ostrá zeleň je tak intenzivní, až z toho pálí oči.

Co budu dělat, až potkám Piu? Co když na sebe narazíme v kabinetě? Jestlipak už mluvila s Martinem poté, co mi vše prozradila? Jak to, že se Martin celou tu dobu choval jakoby nic a já si dva roky ničeho nevšimla? Zalezl za mnou do postele, když přišel od ní, zatímco já myslela, že byl v posilovně? Jak mohl…?

Myšlenky se mi tupě motají v hlavě a pak mizí. Snažím se soustředit na první hodinu, což je švédština. Žáci dostali v pátek úlohu, kterou pouze začali a dneska s ní budou pokračovat. Měli psát referát o článku z novin Svenska Dagbladet se zaměřením na kritiku zdroje. To bylo v pátek, v jiném životě.

Netuším, jestli dvanáctileté děti můžou vycítit něčí stav duše, ale zřídkakdy byly tak poslušné a respektující jako právě teď. Sedí v tichosti ve svých lavicích, poslouchají, když mluvím, a mile se usmívají. Vidí snad, že se za chvíli rozpadnu na kousky, anebo jen ví, že už je konec školního roku? Něco v tom je, ale celé vyučování je jakoby prostoupené paprsky slunce a na konci mě Bo dokonce obejme.

Jdu do kabinetu. Nemusím se schovávat, protože jsem nic špatného neudělala. To Martin s Piou by se měli stydět a držet se stranou. Jdu se vztyčenou hlavou po chodbě, ale i tak cítím vlastní pot, ačkoli jsem čerstvě vysprchovaná. Bílá blůza, kterou mám na sobě, je nehezky zmačkaná. Podpatky klapou po chodbě.

Nejdřív se mi zdá kabinet úplně prázdný, protože nevidím nikoho v křeslech ani na pohovkách a ani z kuchyňského koutu není slyšet žádný hovor nebo smích. Dojde mi, že teď před koncem školního roku jsou mnozí na různých výletech a exkurzích a že možná bude se svou třídou pryč i Pia.

Dojdu ke kávovaru, zapnu ho a zvolím caffè latte s extra porcí mléka. Vtom uslyším tiché zakašlání a zpozoruju v jednom z křesel u okna Sonju. Bílé vlasy má vyčesané do drdolu, přes světlé květované šaty dlouhý propínací svetr plný žmolků, i když je teplo.

„Ahoj, Sonjo,“ zdravím ji. „Ráda tě vidím.“

Mluvím slabě, jako by tíseň na prsou tlumila můj hlas.

„Já taky,“ otočí se ke mně. „Prosím tě, neudělala bys mi šálek kávy? Já nechápu, jak ten stroj funguje.“

„Samozřejmě. Obyčejnou černou?“

„Ano, díky.“

Sonja tu s námi občas bývá, dá si kávu a připojí se k našim hovorům. Často jen tak potichu sedí a naslouchá ostatním. Někdy promluví a to pak nikdo ani nedutá, aby mu neuniklo jediné slovíčko z toho, co říká.

Před mnoha lety, než odešla do penze, tu byla Sonja velmi váženou pedagožkou. Byla taková ta opravdová učitelka ze staré školy, která bojovala za to, aby mládež četla. Napsala řadu odborných knih z oboru pedagogiky a literatury. Snažila se přesvědčit celý svět, že děti potřebují knihy a literární příběhy jsou nepostradatelné pro dětský život a vývoj.

Nikdy nezapomenu na jednu její přednášku v knihovně. Stála tam skromně vpředu na pódiu a mluvila. Vystupovala jen tak prostě, bez přípravy, bez nějakých powerpointových prezentací a já z ní nemohla spustit oči. Byl to jen její hlas a to, co z ní vyzařovalo, a já jsem seděla celou dobu nakloněná co nejvíc dopředu, aby mi nic neuteklo.

Pamatuju si, jak měla husí kůži po celém těle, když tvrdila, že si děti čtením přetvářejí mozek. Podle ní pomáhá krásná literatura trénovat abstraktní myšlení, procvičovat schopnost dívat se na věci z jiných perspektiv a možná dokonce otevírat nové duševní světy.

Četla jsem všechny Sonjiny knihy a podtrhávala jsem si jednu moudrou myšlenku za druhou.

Ale my dvě jsme spolu nikdy nepracovaly. Když jsem já na škole začínala, byla ona už několik let v důchodu.

„Prosím, tady je,“ podávám jí hrnek.

„Jsi laskavá, děkuji. Posedíš tu chvilku se mnou?“

„Ráda.“

Má takovou tu volnou kůži na rukách, na kterou bych si ráda sáhla, ale samozřejmě to neudělám. Vždyť se moc neznáme a já si vlastně ani nejsem jistá, jestli vůbec ví, jak se jmenuju.

„Arne je nemocný,“ řekne.

O Arnem jsem slyšela mnohokrát.

„Proto teď bydlíme v bytě ve městě,“ pokračuje. „Už dlouho. Jinak jsme byli vždycky v mé chaloupce. Nevím, jak dlouho tu ještě se mnou bude.“

„Jak mu je?“ ptám se opatrně.

„Měl krvácení do mozku a k tomu další komplikace.“

Svýma medově hnědýma očima na mě upřeně hledí. Už mnohokrát jsem si všimla, jak je vždycky až neuvěřitelně vnímavá.

„A… jak to bude dál?“ ptám se hloupě.

Jemně mě poklepe po ruce.

„To vůbec nevíme. Nad životem a smrtí nemáme žádnou moc. Žijeme s Arnem už šedesát let a já nevím, co si bez něj počnu.“

Chvěje se jí hlas a pokračuje:

„Občas ho pozoruju, dívám se na to, co z něj zbylo. A uvnitř té nemocné, rozbité a zlomené schránky vidím přesto pořád stejného Arneho, do kterého jsem se kdysi zamilovala.“ Zakroutí hlavou. „Ale zajímalo by mě, jak je tobě.“

„Jak to myslíš?“

Usrknu kávu, která chutná příšerně. Vím, že nemám pít kafe nalačno bez snídaně.

„Vidím na tobě, že ti není dobře.“

Rozbrečím se okamžitě, jak vysloví poslední slovo. Mám jí to říct? Je to ta správná osoba, která mě vyslyší?

„Já… já nevím. To tak strašně bolí.“

Upřeně se na mě dívá a promlouvá potichu jako k dítěti, které usíná.

„Když to má bolet, je asi lepší bolest přijmout. Myslím, že se člověk musí umět ke všemu postavit čelem a neutíkat před pravdou.

„Já… já…“

Víc říct nestihnu, protože se do kabinetu nahrne skupinka kolegyň. Učitelky v květovaných šatech a rozevlátých sukních mají veselou náladu a chichotají se.

„Děkuju,“ říkám Sonje a pokouším se dát do kupy.

KAPITOLA 6

DOMŮ PŘIJDU DŘÍV než Martin, který má pondělky dlouhé. Uvjezdu slezu zkola, vyberu zkastlíku poštu ajdu pomalu nahoru kdomu. Naše robotická sekačka pracuje na plné obrátky apečlivě zpracovává celý pozemek zjednoho konce na druhý. Vzáhonu před altánem vykvetly macešky asamozřejmě všechny trvalky. Je ještě brzy, ale zlatý řebříček, bělokvětý oměj avytrvalé topolovky růžové mají už nádherné barvy.

Co jsme se na tom baráku nadřeli! Když jsme ho koupili, nechali jsme ho celý zrenovovat. Probourali jsme příčky, abychom zvětšili místnosti, položili nové podlahy, předělali kompletně kuchyň aprohodili prádelnu sdílnou. Když se fasáda začala loupat, nechali jsme celý dům ještě jednou natřít.

Miluju náš dům izahradu, ale přesto tady nemůžu zůstat. Ikdyby Martin řekl, že se odstěhuje, já tady dál bydlet nemůžu, protože by mě vzpomínky ubily ksmrti. Vzpomínky na něj vnaprosto každé místnosti, vkaždém koutě, za každým rohem. Nepřestala bych nikdy vzpomínat na to, jací jsme byli my dva. Netuším, co ze mě teď bez něj bude.

Vejdu dovnitř, hodím batoh do své pracovny, naleju si sklenici vody ajdu si sednout zpátky ven do altánu. Slunce se odráží od lesklých střech domů, vítr si lehce pohrává sbřízkami podél cesty ajá cítím jemný vánek na tváři.

Když jsme se poprvé potkali, byli jsme mladí, bylo nám teprve sedmnáct. Oba jsme chodili do druhého ročníku na gymnáziu. Po tom všem, co se stalo vrodině, jsem byla úplně rozložená. Měla jsem posprejované vlasy, velké růžovo-tyrkysové plastové náušnice, džíny skoženými pásy podél nohavic ablůzy svycpávkami na ramenou. Odstěhovala jsem se sedmdesát kilometrů na internát abyla šťastná, že jsem mohla odejít od mámy atáty. Domov na statku byl jeden velký pytel smutku, cigaretového kouře, alkoholu asraček.

Po jedné tancovačce vmístním kulturním domě mě Martin doprovodil až na ubytovnu aod té doby jsme už bez sebe prakticky nestrávili ani den. Stejně jsme odmaturovali, přestěhovali se do Uppsaly, tísnili se spolu na koleji ve Flogstě avystudovali pedagogickou školu. Našli jsme si stejnou práci, přestěhovali se zpátky apořídili si dům. Vždycky my dva spolu.

Napiju se trošku vody arozkliknu na telefonu Hemnet. Je nepochopitelné, že hledám byt sama pro sebe. Jak to mám zvládnout? Jak najít síly na to, abych koupila byt, podepsala smlouvu, domluvila banku, pořídila nábytek avybavení…

Náhlá únava mě udeří jako palice do hlavy. Tohle zvládnout je zcela nemožné.

Dovleču se do hostinského pokoje, zavřu dveře, stáhnu ze sebe oblečení aschoulím se pod peřinu. Zoufale se chci nechat unést spánkem, dostat se pryč od svých myšlenek, uniknout tomu, co mě trápí aubíjí. Jenže to nejde, neuniknu tomu. Nestojím ojiný život než ten sMartinem.

Vtom ho slyším, jak vchází do vstupních dveří.

„Haló,“ volá.

Vnímám, že se snaží působit bezstarostně, jako by bylo všechno vpořádku. Neodpovídám.

„Haló,“ zvolá znova ablíží se.

Opatrně otevře dveře ajá ucítím vůni pizzy. Bože, kdy jsem naposledy jedla? Při obědě jsem do sebe vůbec nic nedostala, až jeden kolega vtipkoval, že asi hubnu do plavek. Srdečně jsme se tomu oba zasmáli.

„Koupil jsem cestou něco kjídlu,“ strčí Martin hlavu do dveří.

On apizzu domů? Vždycky mluvil omastném kusu těsta pouze sodporem ateď tam stojí skrabicí vruce.

Posadím se na posteli avzpomenu si na Sonjina slova, že se má člověk umět kproblémům postavit čelem.

„Martine?“

„Copak?“ snadějí se na mě podívá.

„Chci si promluvit zároveň stebou iPiou.“

„Co?!“ vypadá vyděšeně.

„Žádám tě, abys jí zavolal adomluvil se sní na nějakém čase, ato co nejdříve anejlépe někde mimo náš dům.“

„Ale já…“

„Zatelefonuj jí hned!“

„Já… já…“

„Ale no tak! To je snad to nejmenší, co pro mě můžete udělat. Já jsem tohle nezavinila, to vy jste ublížili mně.“

Položí krabici spizzou na postel avyjde zpokoje. Moje tělo očividně netuší, jestli je mu na zvracení, nebo se naopak potřebuje najíst.

Martin je za chvilku zpátky. „Pia to nebere.“

„OK, napiš jí esemesku, ať se ti ozve.“

Prsty mu splašeně běhají po displeji.

„Najíme se venku valtánku, když je takové pěkné počasí?“ navrhne.

„Ne, radši si to sním tady.“

Přisunu si krabici aroztrhnu ji, až umastím celé prostěradlo. Chytnu pizzu aurvu si kus. Omastek mi kape na pyžamo.

„Přinesu ti příbor.“

„Není třeba.“

Odejde, přinese pro každého vidličku anůž apak se usadí do postele kmým nohám. Jako učiteli tělocviku mu nedělá problém zaujmout turecký sed apustí se do pizzy. Krájí ji na malé kousky apoctivě žvýká. Já kašlu na příbor ajsem ráda, že se konečně můžu najíst.

„Jak ses dneska měla?“ podívá se na mě.

Vjeho pohledu je něco prosebného.

„Vyhnula jsem se Pie, takže dobrý. Atobě taky. Jak si představuješ, že budeme dál fungovat? Budeme všichni tři dál pracovat na stejné škole, opřestávce popíjet kávu vkabinetu aspolečně jezdit na stejné konference?“

Nadechne se.

„Vůbec nevím. Takhle to být nemělo.“

„Jistěže ne, já jsem se otom neměla vůbec dozvědět, všechno mělo být jakoby nic ajá jsem měla žít dál ve sladké nevědomosti, že?“

Najednou se leknu.

„Ví otom někdo jiný než já?“

„Ne, ne, nikdo. Byli jsme velmi diskrétní,“ důrazně kroutí hlavou.

„Velmi diskrétní,“ musím zopakovat aznovu mě přepadne pocit, že se mi to všechno jen zdá. Velmi diskrétní. Zvenku od sousedů se ozývá výskot asmích. Zřejmě je venku už dostatečně teplo adětem dovolili bazén.

„Ani Mårtenovi, svému nejlepšímu příteli, jsi nic neřekl?“

„Ne, nikomu. Nechtěl jsem, aby to kdokoli věděl.“

„Aproč ne? Cožpak není docela zábavné se mezi chlapy pochlubit, že spíš sjinou? Že máš milenku?“

„Nech toho,“ odsekne.

Venku je slyšet nervózní ženský hlas. „Vylezte už!“ křičí matka anahání děti do domu, aby nenastydly.

Utrhnu si ještě jeden kus pizzy adál jím rukama. Je mi úplně jedno, že mám mastné prsty.

„Ale co ona?“ pokračuju. „Ona svým kamarádkám otobě neříkala?“

„Netuším.“

„Kde jste se stýkali? Vzatuchlých levných hotýlcích jako vnějakém filmu?“

„Ne, jen doma uní,“ vrtí hlavou.

Zazvoní mu telefon aon ho přijme. Jde ven ajá slyším zdálky, jak něco mumlá.

„Kdy se sejdeme?“ tážu se, když se vrátí.

„To nebyla ona. Volal táta, jestli snima nechceme ovíkendu lodí na Verkön.“

„Uvědomuješ si, že tví milí rodiče nic nevědí? Co by asi na svého milovaného syna řekli?“

„Přestaň!“ znovu se posadí.

Odložím krabici na noční stolek. Je mi zle.

„Spali jste spolu pokaždé, když jste se sešli?“ Moje otázka zní zcela lhostejně, jako by to, co odpoví, nehrálo žádnou roli.

„Ne, absolutně ne. Někdy jsme si jen povídali, pili kávu nebo si dali večeři.“

Cítím tlak na prsou apolykám vzduch.

„Panebože, Heleno! Nemůžeš dýchat?“ nakloní se ke mně.

Zhluboka dýchám adostanu ze sebe „Zavolej jí.“

Vytočí její číslo, telefon vyzvání, ale nikdo to nebere.

„Pošli jí ještě jednu zprávu.“

Bolí mě usrdce, když pomyslím na Martinovy rodiče, okteré taky přijdu. Ztratím bezpečí ajistotu, kterou mi moji rodiče už dávno nedávají. Zřejmě tu nebyli pro mě už od té doby, co Kattis vpubertě zdivočela azbláznila se. Kouřila, pila, našla si špatnou partu. Matčiny otázky ukuchyňského stolu nebraly konce: Co jsme udělali špatně? Proč se to stalo? Nikdy nám na to nikdo neodpověděl auž neodpoví.

„Budou mi chybět tví rodiče,“ řeknu.

Bylo by hrozně jednoduché se tomu poddat atvářit se jako on, že všechno je jen zlý sen ave skutečnosti je život krásný tak, jak jsem si dřív myslela.

Pípne mu zpráva. Očima hltá text od ní.