Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Paddy Ashdown

NEIN!

Spiknutí proti Hitlerovi 1935–1944

Z anglického originálu Nein! Standing Up to Hitler,

vydaného nakladatelstvím William Collins v Londýně v roce 2018,

přeložil Boleslav Ryljak.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2019

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz, www.metafora.cz

jako svou 7436. publikaci.

Redakce Petr Lehečka

Korektura Květa Svárovská

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

Nein! Standing Up to Hitler © Paddy and Jane Ashdown Partnership 2018

First published by William Collins, London, UK

Translation © Boleslav Ryljak, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-396-4 (ePub)

ISBN 978-80-7625-395-7 (pdf)

ISBN 978-80-7625-094-9 (print)

Věnováno Hansi Osterovi, preux chevalier

Bezbranný pod noční oblohou

náš svět omráčen leží,

rozesety všude, přesto

nám světla ve tmě pomohou

všude tam, kde si spravedliví

zprávy vyměňují.

Toužím jen, stvořen jako oni

z lásky a prachu,

stejné soužení snášeje,

přemoci zlo a zoufalství

a zahořet plamenem naděje.

W. H. Auden, „1. září 1939“

„Jediná spása čestného člověka spočívá v přesvědčení, že hříšníci jsou připraveni na jakékoli zlo…

Je horší než slepota věřiti muži, jenž má peklo v srdci

a zmatek v hlavě. Nečeká-li vás nic jiného než neštěstí

a utrpení, rozhodněte se ušlechtile a čestně,

abyste pokud se věci vyvinou ve vaši nepřízeň,

měl v srdci alespoň nějakou útěchu.“

Baron vom Stein, naléhající na Fridricha Viléma III.,

aby se postavil Napoleonovi (1808)

Úvod

Tato kniha vypráví příběhy lidí na samém vrcholu třetí říše, kteří se snažili předejít druhé světové válce, opakovaně se pokoušeli zlikvidovat nacistického diktátora a udělali vše, co bylo v jejich silách, aby ve světě opět zavládl mír. Neúnavně bojovali po boku západních Spojenců a za svou odvahu nakonec zaplatili životem.

Většina mých knih se doposud týkala jednotlivých událostí či konkrétních jedinců. Toto dílo naopak zahrnuje všechny vrstvy německé společnosti během války od mezinárodních státníků v hlavních městech, ať už to byl Berlín, Londýn, Washington, nebo Moskva, přes vojáky bojující na březích Volhy a ve stínu Pyrenejí až po špionážní prstence operující v Ženevě, Curychu, Paříži, Amsterdamu, Istanbulu a všude jinde.

Po dopsání této knihy mě udivilo zjištění, že dílo, o němž jsem se původně domníval, že jen vypráví historii druhé světové války jinýma očima, je také příběhem na téma, ke kterému se opakovaně vracím, a sice chování lidských bytostí v hrůzách války, zvláště pak jak se tváří v tvář zlu a osobnímu ohrožení rozhodují mezi poslušností a vzdorem – mezi věrností a zradou.

Je možné být zrádcem, a zároveň vlastencem? Je špatné zradit svou zemi, když opak znamená zradu celého lidstva? A dokonce i když člověk ví, že jeho činy nic nezmění, musí přesto riskovat, že se stane vyvrhelem, neboť je to jediný způsob, jak alespoň částečně odčinit vinu, která padne na jeho děti a budoucí krajany? Jak se lidé v těchto situacích rozhodují? A jak se tato rozhodnutí odráží v jejich chování?

Dietrich Bonhoeffer, jeden z těch, kteří byli zavražděni za svou roli v protihitlerovském odboji, kdysi prohlásil: „Zodpovědné jednání se odehrává v šedé zóně, zcela zahalené stínem soumraku, vrženým historickou situací na dobro a zlo. Odehrává se uprostřed nesčetných pohledů, přičemž má na vědomí každou skutečnost. Zodpovědné jednání musí rozhodovat nejen mezi dobrem a zlem, ale především mezi správným a správným a špatným a špatným.“

A přesně o to jde. Nic totiž není černobílé. Člověk má v životě možnost volby mezi černější černou a bělejší bílou. Vítězné osobní vlastnosti a triumfální výsledky nejsou ničím jiným než iluzí. Existují pouze lidé, kteří v době, kterou Bonhoeffer označil jako „morální soumrak“, cítili nutkáni učinit to, co považovali za správné. To se může zdát jako menší úspěch, než bychom si mohli v tak nebezpečných dobách přát, ale tehdy – i nyní – je to pravděpodobně ten jediný úspěch, který můžeme rozumně očekávat.

Tento příběh je tragický a stejně jako všechny velké tragédie v sobě zahrnuje lidské pochybení, selhání mocných a zlovolný osud, prolínající se s osobním utrpením, lítostí a obyčejnou hloupostí.

Ale právě proto, že jeho hlavními aktéry byly lidské bytosti žijící ve světě důsledků, jejich osobní rozhodnutí ovlivnila životy a události mimo jejich dobu a daleko za hranicemi jejich zemí. Tato kniha si klade dvě kontroverzní, ale ústřední historické otázky: Šlo druhé světové válce nějak zabránit? A pokud ne, musela opravdu skončit mírem, který záhy uvrhl do otroctví celou východní Evropu?

Mým záměrem není poskytnout čtenáři definitivní odpovědi, ale spíše prezentovat některé skutečnosti, které nejsou obecně známy – nebo přinejmenším zohledněny –, a postavit je proti konvenčnímu pohledu na původ, vývoj a výsledky druhé světové války.

Při čtení této knihy vás stejně jako mě možná zarazí podobnosti mezi tím, co se dělo těsně před vypuknutím druhé světové války a dobou, v níž žijeme. Podobně jako nyní i tehdy pomalu narůstal nacionalismus a protekcionismus. Lidé se cítili být zklamání demokracií a volali po vládě pevné ruky. Ti, které dopad ekonomického kolapsu zasáhl nejvíce, se cítili odcizeni a obraceli se ke zjednodušujícím řešením a radikálním názorům. Staré a veřejné instituce zničehonic budily nedůvěru, kompromis a konvenční politika vyšly z módy, racionalita se zhroutila ve prospěch extrémů a normální chod věcí přestal fungovat. Jakákoli změna – dokonce i revoluce – byla v očích veřejnosti mnohem přitažlivější než status quo a „falešné zprávy“ postavené na přesvědčivé lži měly ve veřejné diskuzi větší váhu než racionální argumenty a prokazatelné skutečnosti.

Namalovat lež na stranu autobusu a následně s ním jezdit po celé zemi by se tehdy zdálo naprosto normální.

Nicméně jsem se při sepisování tohoto příběhu také nechal inspirovat. Uvědomil jsem si, že i přes všechnu tu hrůzu vždy existovali lidé, kteří byli připraveni své době vzdorovat, a to i přes zjevnou beznaděj a za cenu vlastního života.

Doufám, že v ní tu inspiraci naleznete také.

Hlavní postavy

Anulov, Leonid Abramovič – alias „Kolja“ – sovětský rezident ve Švýcarsku před Radóem

Attolico, Bernardo – italský velvyslanec v Berlíně

Bartík, major Josef – velitel české zpravodajské služby 1938

Beck, generál Ludwig – náčelník štábu německé armády, propuštěn Hitlerem v roce 1938, armádní velitel protihitlerovského odboje

Bell, George – anglikánský teolog a biskup z Chichesteru

Beneš, Edvard – český prezident v letech 1935–1938

Beurton, Leon Charles – známý jako Len. Přítel Alexandra Foota, operátor prstence Dora

Bihet-Richouová, Madeleine – milenka Erwina Lahousena, agentka francouzské tajné služby

Blomberg, polní maršál Werner von – vrchní velitel německé armády, propuštěn Hitlerem v roce 1938

Bock, polní maršál Fedor von – von Tresckowův strýc, velitel skupiny armád Střed

Bolliová, Margrit – alias „Rosy“, rádiová operátorka Rudé trojky

Bonhoeffer, Dietrich – teolog, německý pastor a stěžejní spiklenec

Bonhoeffer, doktor Karl – Dietrichův otec, účastník puče v září roku 1938

Bosch, Robert – německý průmyslník, zakladatel průmyslového impéria Bosch, příznivec Carla Goerdelera

Brauchitsch, polní maršál Walther von – velitel německé armády až do porážky v Moskvě v roce 1941

Cadogan, sir Alexander – vedoucí britské zahraniční kanceláře

Canaris, Wilhelm – velitel německého Abwehru až do jeho propuštění v roce 1944

Canarisová, Erika – Wilhelmova manželka

Chojnacki, kapitán Szczęsny – polský zpravodaj a špion ve Švýcarsku

Ciano, Galeazzo – italský ministr zahraničí

Colvin, Ian – korespondent London News Chronicle ve střední Evropě, zařídil von Kleist-Schmenzinovu návštěvu Británie v roce 1938

Daladier, Édouard – francouzský premiér

Dansey, sir Claude – zástupce šéfa MI6 a zakladatel Organizace Z, známý jako „plukovník Z“

Dohnányi, Hans von – právník Abwehru a stěžejní spiklenec

Donovan, generálmajor William „Divoký Bill“ – šéf americké zpravodajské služby (OSS)

Dübendorferová, Rachel – alias „Sissy“, agentka prstence Dora

Dulles, Allen – zástupce OSS v Bernu

Eden, Anthony – britský ministr zahraniční

Farrell, Victor – velitel MI6 v Ženevě

Fellgiebel, generál Fritz Erich (známý jako Erich) – jeden z náčelníků německé armády a klíčový spiklenec

Foote, Alexander – alias „Jim“, rádiový operátor prstence Dora

Frank, Alois – český špionážní opatrovník Paula Thümmela

François-Poncet, André – francouzský velvyslanec v Berlíně v době mnichovské konference

Fritsch, plukovník generál Werner von – vrchní velitel německé armády, propuštěn kvůli obvinění z homosexuality v lednu 1938

Gabčík, Josef – český agent, člen operace Anthropoid

Gersdorff, Rudolph-Christoph von – člen štábu Henninga von Tresckow; dobrovolný účastník pokusu o atentát na Hitlera z 21. března 1943

Gibson, plukovník Harold „Gibby“ – velitel stanice MI6 v Praze

Gisevius, Hans Bernd – „věčný spiklenec“ v řadách Abwehru, klíčový konspirátor a Canarisova spojka s Halinou Szymańskou

Goerdeler, Carl – jeden ze stěžejních spiklenců, bývalý starosta Lipska

Goerdelerová, Anneliese – manželka Carla Goerdelera

Groscurth, podplukovník Helmuth – Canarisův styčný armádní důstojník v Zossenu

Guisan, generál André – hlava švýcarské armády

Haeften, poručík Werner von – von Stauffenbergův pobočník

Halder, generálplukovník Franz – německý náčelník štábu pod velením von Brauchitsche

Halifax, lord Edward – britský ministr zahraničí pod Chamberlainem a klíčový zastánce appeasementu

Hamburgerová, Ursula – Née Kuczynski, kódové označení „Sonja“, sovětská špionka, od roku 1936 působící ve Švýcarsku

Hamelovi, Olga a Edmond – rádioví operátoři prstence Dora

Hassell, Ulrich von – německý velvyslanec v Itálii před válkou, spojení mezi Beckem a Goerdelerem

Hausamann, kapitán Hans – zakladatel Büro Ha, soukromé zpravodajské agentury ve Švýcarsku

Heinz, podplukovník Friedrich – vůdce komanda, které mělo v roce 1938 zabít Hitlera

Henderson, sir Nevile – britský velvyslanec v Berlíně před rokem 1939

Hoare, sir Samuel, poslanec – jeden z předních zastánců Chamberlainovy politiky appeasementu

Hohenlohe von Langenberg, princ Maximilian Egon – špion na volné noze, přítel Dullese, Canarise i Himmlera

Jelinekovi, Charles a Antoinette – majitelé obchodu De Favoriet v Haagu

Keitel, polní maršál Wilhelm – náčelník vrchního velitelství německých ozbrojených sil

Kleist-Schmenzin, Ewald von – německý vyslanec opozice vůči Hitlerovi, v srpnu 1938 se v Londýně sešel s Churchillem

Kluge, polní maršál Günther von – velitel skupiny armád Střed, váhavý spiklenec

Kordt, Erich – vedoucí Ribbentropovy kanceláře v Berlíně

Kordt, Theo – Erichův bratr, úředník na německém velvyslanectví v Londýně

Kubiš, Jan – český agent, účastník operace Anthropoid

Lahousen, generálmajor Erwin von – vedoucí rakouského Abwehru a následně vyšší důstojník v tom německém, blízký přítel Wilhelma Canarise a klíčový spiklenec, milenec Madeleine Bihet-Richouové

Manstein, polní maršál Erich von – velitel Skupiny armád Jih a génius německé ofenzivy u Kurska

March, Juan – mallorský podnikatel a hlavní hybatel ve Španělsku – kontakt Canarise a MI6

Masson, Roger – velitel švýcarské rozvědky

Mayr von Baldegg, kapitán Bernhard – štábní člen zpravodajské služby švýcarské armády, Waibelův zástupce

Menzies, sir Stewart – šéf MI6

Mertz von Quirnheim, plukovník Albrecht – von Stauffenbergův přítel, účastník spiknutí z 20. července 1944

Moltke, hrabě Helmuth von – zakladatel „Kreisavského kroužku“

Moravec, plukovník František – velitel české zpravodajské služby

Morávek, Václav – vůdce odbojového hnutí v Praze

Müller, Josef – Canarisův špion ve Vatikánu

Navarre, Henri – opatrovník Madeleine Bihet-Richouové; člen francouzské rozvědky

Niemöller, Martin – protihitlerovský luteránský pastor

Olbricht, generál Friedrich – klíčový spiklenec, účastník spiknutí z 20. července

Oster, plukovník Hans – „výkonný ředitel“ pokusu o převrat v roce 1938, hlava sekce Z v Tirpitzufer

Pannwitz, Heinz – důstojník SD zodpovědný za vypátrání prstence Dora

Payne Best, kapitán Sigismund – důstojník MI6 zajatý u Venla

Puenter, dr. Otto – agent prstence Dora, také byl v kontaktu s MI6

Radó, Sándor – hlava špionážní sítě „Dora“

Ribbentrop, Joachim von – německý velvyslanec v Londýně a později Hitlerův ministr zahraničí

Rivet, plukovník Louis – velitel francouzské vojenské zpravodajské služby (SR)

Rößler, Rudolf – krycí jméno „Lucy“, soukromý dodavatel zpravodajských informací ve Švýcarsku

Sas, Gijsbertus Jacobus – nizozemský vojenský atašé v Berlíně, Osterův a Waibelův kontakt

Schacht, Hjalmar – německý ministr hospodářství a prezident Říšské banky

Schellenberg, Walter – Heydrichův ochránce a strůjce venlovského incidentu

Schlabrendorff, Fabian von – německý právník, spojka mezi Tresckowem v Rusku a Beckem v Berlíně

Schneider, Christian – alias „Taylor“, švýcarský podnikatel, předávající Rößlerovy informace Prstenci Dora

Schulenburg, Friedrich-Werner von der – předválečný velvyslanec v Moskvě a člen odboje

Schulte, Edouard – německý podnikatel a jeden z Chojnackiho agentů

Sedláček, Karel – alias „Charles Simpson“, český zpravodajský důstojník v Bernu

Stauffenberg, plukovník Claus Schenk, Graf von – architekt a pachatel bombového atentátu z 20. července 1944

Stevens, major Richard – důstojník MI6 zajatý u Venla

Suñer, Serrano – španělský ministr zahraničí

Szymańska, Halina – manželka polského vojenského atašé v Berlíně v době před válkou, Canarisův kanál pro předávání informací Menziesovi

Thümmel, Paul – špion s mnoha přezdívkami, agent MI6 známý jako A54, důležitý špion v rané fázi války

Timošenko, maršál Semjon – velitel sovětských sil u Moskvy, Stalingradu a Kurska

Tresckow, Henning von – náčelník štábu Skupiny armád Střed, klíčový spiklenec

Trott zu Solz, Adam von – německý právník, diplomat a aktivní konspirátor

Vanden Heuvel, hrabě Frederick – velitel MI6 v Bernu po roce 1941

Vansittart, sir Robert – poradce předválečného britského ministerstva zahraničí

Waibel, kapitán Max – švýcarský zpravodajský důstojník

Weizsäcker, Ernst von – vedoucí německého ministerstva zahraničí a klíčový spiklenec

Wilson, sir Horace – Chamberlainův osobní poradce, podporovatel politiky appeasementu

Witzleben, generál Erwin von – velitel berlínské posádky a de facto vůdce převratu v září 1938

Young, A. P. – jeden z Vansittartových „špionů“ v kontaktu s Goerdelerem

Zaharoff, Basil – ředitel společnosti Vickers a notoricky známý obchodník se zbraněmi

Prolog

V očích těch, jejichž hlasy pomohly Adolfu Hitlerovi stát se německým kancléřem, se jednalo o hrdinu. Zachránil je před ponížením a zahanbujícím chaosem, který v Německu nastolila Versailleská smlouva.

John Maynard Keynes, přímý účastník francouzské konference z roku 1919, opustil Versailles s neúprosnými a zlověstně prorockými slovy: „Jestliže se zaměříme na zbídačení střední Evropy, odveta, dovoluji si tvrdit, nás nemine. Nic pak neudrží síly reakce a zoufalé křeče revoluce, před nimiž budou hrůzy poslední německé války blednout a které zničí nejen vítěze, ale celou civilizaci a pokrok naší generace.“

Keynes nebyl jediný člověk, který brzy pochopil, že z nepřiměřeně tvrdých podmínek uložených Versailleskou smlouvou neodvratně vzklíčí semínko dalšího výbuchu německého militarismu. Jiní mluvili o takzvaném „míru postaveném na tekutém písku“.

Podle článku 231 Versailleské smlouvy, tedy klauzule o „válečné vině“, přišlo Německo o všechny kolonie, 80 procent předválečné flotily, téměř polovinu produkce železa, 16 procent produkce uhlí, 13 procent území (včetně významného přístavu Gdaňsk, kde se hovořilo německy) a více než desetinu populace. Jako by to ale nestačilo, vítězní Spojenci se pod německou ekonomiku, která už tak byla v dezolátním stavu, rozhodli nastražit smrtelnou časovanou bombu v podobě válečných reparací ve výši přibližně 32 miliard amerických dolarů, které měly být postupně splaceny převážně v dodávkách uhlí a oceli.

V roce 1922, kdy Německo v plnění svých závazků nevyhnutelně selhalo, obsadily francouzské a belgické jednotky centrum německé výroby uhlí a oceli v údolí řeky Rúr. Tváří v tvář zhroucení domácí ekonomiky hledala německá vláda útočiště v tištění peněz, což mělo ovšem za následek rozmach výbušné hyperinflace. V roce 1921 se dal americký dolar koupit za 75 německých marek, ale už o dva roky později měl hodnotu 4,2 bilionu marek. Koncem listopadu 1923 si člověk za životní úspory ve výši 100 tisíc marek sotva koupil bochník chleba.

V měsících následujících bezprostředně po příměří došlo k ozbrojenému povstání inspirovanému Leninem a ruskou revolucí, které v roce 1919 skončilo sesazením císaře a volbami, jež nastolily první demokraticky zvolenou německou vládu. Nový stát se, z úcty k městu, ve kterém se konalo první Národní shromáždění, přejmenoval na Výmarskou republiku. Ačkoli vše začalo nadějně, situace záhy sklouzla k dysfunkčním sporům o vedení státu. Nová vláda, zatížená neustále se měnícími koalicemi i válečnými reparacemi a neschopná čelit výzvám globální krize se spolu s politiky nejrůznějších směrů a orientací brzy stala předmětem posměchu, a dokonce i nenávisti. Kompromis byl považován za selhání, racionální politiku nahradila jednoduchá hesla, na elitu bylo nahlíženo skrze prsty a vládu zaplavila obvinění z korupce a šmelinářství.

Pravicově smýšlející radikálové začali mezi lidmi šířit mýtus o „ráně dýkou do zad“, ve kterém z porážky v roce 1918 a za následné ponížení ve Versailles vinili politiky. Tvrdili, že německá armáda zůstala neporažená, ale byla zrazena politickými špičkami v Berlíně, kteří bez jejího vědomí podepsali příměří. Netrvalo dlouho a část viny padla také na Židy a celý příběh rychle zmutoval do mezinárodního spiknutí zaměřeného na zničení Německa a jeho lidu. Legenda o „ráně dýkou do zad“ zapustila do německé předválečné psychiky tak hluboké kořeny, až svázala ruce Hitlerovým domácím oponentům a do konce příští války ovlivňovala podmínky spojeneckých mírových dohod.

Mezi lety 1924 a 1929 se německá ekonomika stabilizovala zásluhou půjček pocházejících převážně ze Spojených států. Následovalo období velké umělecké renesance a z Berlína, ve kterém působily osobnosti jako Thomas Mann, Bertolt Brecht, Max Reinhardt, Marlene Dietrichová a řada dalších umělců a architektů hnutí Bauhaus, se stalo hlavní kulturní město světa.

Příslib lepších zítřků ovšem zhatil nástup druhé hospodářské krize, tentokrát způsobené krachem na Wall Street z října 1929. Do roku 1932, kdy nezaměstnanost stoupla na šest milionů, se se ztrátou práce potýkalo takřka 20 procent německé populace.

Vzduchem opět zavál vítr revoluce. V ulicích brzy propukly ozbrojené boje mezi komunisty a Hitlerovými pěšáky. Jeden německý reportér tehdy napsal: „V takovýchto časech jsou zásady laciné a zrádné, kdežto vypočítavost a strach vládnou světu.“

Jinými slovy, vznikly dokonalé podmínky pro růst těch nejradikálnějších forem extremismu. Čas nacistů nadešel. S mystickou a znetvořenou vírou v morální znovuzrození Německa, bez jakýchkoli pochybností, bez ohledu na konvence, poháněni nenávistí, ozbrojeni konspiračními teoriemi a slogany a pod vedením mesiášského Vůdce, jehož charisma a obdivuhodná schopnost ovládat masy mu později umožnily podmanit si celou zemi, nacisté vycítili svou příležitost. V době voleb roku 1928 nebyla Národně socialistická německá demokratická strana – známá spíše pod svou zkrácenou verzí nacistická – nic víc než jen malá okrajová partaj, která získala asi 2,6 procenta celkových hlasů. Ale už o pouhé čtyři roky později, v červenci 1932, volilo Hitlerovu stranu 13,7 milionu lidí, tedy přibližně 37 %, což z ní rázem učinilo zdaleka největší stranu v německém Reichstagu. Druhé národní volby v listopadu toho roku sice zaznamenaly pokles růstu nacistické strany, nicméně po období parlamentního patu stárnoucí německý prezident Paul von Hindenburg jmenoval v roce 1933 Hitlera do funkce říšského kancléře ve slepé víře, že se jedná o nejlepší způsob, jak jej zkrotit. Bývalý kancléř Franz von Papen, jeden z nejmocnějších německých politiků své doby, prohlásil: „Teď je náš. Během dvou měsíců zaženeme Hitlera tak daleko do rohu, až bude kvičet.“

Díky těmto neuváženým krokům byla moc nad národem géniů, jako byli Beethoven, Schiller, Goethe či Schubert, svěřena do rukou primitivní, destruktivní a pravěké síly, jež nastolila vládu barbarství, jakou Evropa nepamatovala od raného středověku.

Zatímco většina elit spatřovala v Hitlerovi jen neškodného výstředníka, kterého mohly snadno ovládat a jehož působení v politice nemělo mít dlouhého trvání, mnozí obyčejní Němci, dokonce i ti, kteří jej původně nevolili, začali věřit, že by mohl představovat začátek nové éry jejich země a minimálně by měl dostat možnost předvést, co v něm vězí. Koneckonců stav už se nemohl o mnoho zhoršit, jak tvrdili někteří.

Všichni se ale hluboce mýlili.

Hitler byl v mnoha ohledech pozoruhodný muž. Vždy si představoval nemyslitelné, navrhoval nevhodné a raději šokoval, než aby někomu vyšel vstříc. Odmítal svazující konvence, namísto reality upřednostňoval mýtus o svém poslání, nepřestával překvapovat svým nezředěným radikalismem, a především vždy důvěřoval svému vnitřnímu hlasu a ignoroval fakta a názory jiných lidí. „Ke všemu přistupuji s ohromným nedostatkem předpojatosti,“ prohlásil jednou. Jeho doktrína spočívala v tom, že měla-li jistá věc své opodstatnění, on ji zrealizoval, bez ohledu na to, o co šlo. Na oltář tohoto absolutismu, podpořeného jeho vychloubačným „triumfem vůle“, Hitler nakonec položil zkázu Evropy.

Avšak tyto manické vlastnosti nebyly jediným klíčem k jeho úspěchu. To, co jej tak odlišovalo od mnoha jiných dobových fašistických vůdců a od nesčetných samozvaných proroků historie, byl jeho génius pro politickou činnost. Hitler byl tvořičem mýtů, ale s praktickým chápáním moci a jejího využití k dosažení cílů.

Právě díky tomu k němu přátelé i nepřátelé vzhlíželi s úžasem, vyvolávajícím obdiv, strach či bezbřehou zvědavost, v závislosti na tom, kde se nacházeli ve vztahu k jeho moci.

Zahraniční mocnosti ve slepé víře, že „zkrotí šelmu“, která byla ovšem ze své podstaty nezkrotná, navrhovaly v přístupu k Německu převážně obvyklé, osvědčené evropské podněty k dohodám, paktům, úplatkům a ústupkům, v marné naději, že tak dosáhnou nemožného. Události z Berlína fascinovaly a paralyzovaly celou Evropu. Jistý německý pozorovatel v Paříži poznamenal, že „ve francouzské společnosti převládá napětí, jako by se v bezprostřední blízkosti probudila sopka, jejíž výbuch může každým dnem zničit pole a města, a jim nezbývá než s údivem a strachem pozorovat i ty nejmenší záchvěvy. Přírodní fenomén, který jsou nuceni bezmocně sledovat. Dnešní Německo je opět onou mezinárodní hvězdou, o níž píší v každých novinách – lze ji vidět v každém kině, kde směsí strachu a neochotného obdivu fascinuje masy… Německo [pod Hitlerem] je velký, tragický, tajemný a nebezpečný dobrodruh.“

V samotném Německu si Hitlerovi oponenti brzy uvědomili, že se nacházejí v prekérní situaci. Avšak hrůzy, kterým měli zanedlouho čelit, dozajista zastínily i jejich nejhorší noční můry.

První ilegální odboj proti nacistům vznikl ze spojení politických skupin, které proti němu stály ve volbách – tedy především komunistů a sociálních demokratů. Kvůli jejich spojitosti s neúspěchem Výmarské republiky a v případě komunistů tím, že odmítli vstoupit do aliance proti Hitlerovi během ekonomické krize v letech 1930–1933, Hitler demokratické oponenty ve své neúprosné honbě za mocí snadno rozdrtil a zlomil.

Podobně jako mnoho jednotlivců doma i v zahraničí selhaly demokratické strany v Německu při rozpoznání jedinečnosti Hitlerovy démonické povahy. Předpokládaly, že jeho revoluce byla jen další epizodou v normálním rytmu demokratického cyklu, a rozhodly se jí ponechat volný průběh. „Tvrdí vládci nemají dlouhého trvání,“ pronesl předseda Sociální demokratické strany na jejím posledním významném sjezdu v Berlíně v roce 1933.

Za tuto apatii musely miliony nevinných zaplatit strašlivou cenu.

Dne 22. března 1933, pouhých sedm týdnů poté, co se Hitler stal kancléřem, otevřel své brány první koncentrační tábor. Dvě stovky politických vězňů byly nahnány na pozemek opuštěné muniční továrny v Dachau, šestnáct kilometrů od Mnichova, kterou za tímto účelem vybral vůdce SS Heinrich Himmler. Tábor, jehož brány zdobil nechvalně proslulý posměšný nápis Arbeit macht frei (Práce osvobozuje), se stal symbolem bezpráví, krutosti, nelidskosti a masového vyhlazování, dokud jej v posledním roce války neosvobodily americké jednotky. Koncem roku 1933 bylo 20 tisíc Hitlerových politických oponentů buď ve vězení, anebo se za šílených podmínek snažilo přežít v Dachau a dalších koncentračních táborech, které v té době začaly závratným tempem vyrůstat po celém Německu.

Navzdory násilným protikomunistickým čistkám, které byly zahájeny téměř okamžitě po Hitlerově jmenování kancléřem, se komunistické buňky pomalu začaly shromažďovat v továrnách a na pracovištích. Většinou se nejednalo o více než šest nebo osm lidí, propojených sofistikovaným kurýrním systémem s jinými buňkami, jejichž členy z důvodu bezpečnosti často vůbec neznali. Tyto sítě se postupně rozšířily do dalších evropských zemí, kde působily zejména v německých přistěhovaleckých komunitách. Po uzavření nacisticko-sovětského paktu o neútočení následovalo krátké období klidu a navzdory skutečnosti, že po jejich členech usilovně pátrala Hitlerova tajná státní policie (gestapo), se německá komunistická ilegální síť zaměřila na sabotáž válečného úsilí a špionáž za přispění rozsáhlé sovětské válečné špionážní sítě, operující po celé okupované Evropě. Himmlerovy bezpečnostní složky jí přezívaly Rote Kapelle (Rudá kapela).

Zbytek Hitlerovy politické opozice záhy zcela přešel do ilegality. Mezi ranými přívrženci německého odboje byli četní sociálně demokratičtí aktivisté a členové odborových hnutí, nicméně opozice nebyla omezena pouze na dělníky. Přestože někteří němečtí průmyslníci a finančníci, jako třeba Alfred Krupp, Hitlera z obchodních důvodů podporovali, řada dalších odvážně poskytovala aktivní pomoc jeho nepřátelům, například známý průmyslník Robert Bosch ze Stuttgartu.

S komunisty, liberály a sociálními demokraty v ilegalitě či na útěku došly jisté prvky německé církve k přesvědčení, že je jejich povinností vychovávat lidovou opozici vůči národnímu socialismu. Barmenský koncil ve Wuppertalu v květnu roku 1934 otevřeně odsoudil materialismus a bezbožnost národního socialismu a proměnil se v otevřenou demonstraci, na níž desítky tisíc lidí z celého Německa vyjádřily svůj nesouhlas s politikou státu.

Ve čtvrti St. Annen-Kirche na berlínském předměstí Dahlem se pravidelně tísnily tisíce lidí, aby si poslechli plamenná kázání Martina Niemöllera, v nichž odsuzoval hodnoty nacismu. V jihoněmeckých městech jako Norimberk, Stuttgart a Mnichov křesťané pořádali pochody v ulicích, aby tak podpořili luteránského biskupa a evangelistu Theophila Wurma a jeho kolegu Hanse Meisera, mnichovského biskupa, kteří byli kvůli veřejnému podněcování k výtržnostem zatčeni a odsouzeni k domácímu vězení. Protinacistického traktu napsaného Helmutem Kernem, luteránským pastorem z Norimberku, se během krátké doby prodalo 750 tisíc výtisků, což představovalo nejvyšší náklad náboženského textu od dob samotného Luthera.

Hitler měl navzdory své nesporné nadvládě nad všemi složkami státu z otevřené války s početnými stoupenci německých protestantských a katolických církví strach. Nicméně i přesto se všemi možnými prostředky snažil potlačit jakýkoli nesouhlas. Niemöller byl zatčen a poslán do koncentračního tábora, odkud vyšel až po konci války. Problematičtí pastoři byli hromadně verbováni do armády, práce církve s mladými byla omezena zákonem, povolení k výuce přestalo být udělováno těm, kteří přednášeli teologii na německých univerzitách, a bylo zakázáno vydávání všech brožur s výjimkou těch, jejichž rétorika byla pro nacistický režim přijatelná. Hitlerovým příznivcům se dokonce podařilo ovlivnit církevní volby v červenci 1933, a to do takové míry, že posléze dokázali prosadit svůj antisemitský „árijský“ zákon, který zakazoval církevní působení všem pastorům s židovskými či částečně židovskými kořeny.

Dne 14. března 1937 vydal papež Pius XI. encykliku, v níž napadl novou vlnu „pohanství“ takovým způsobem, že se to dílo v podstatě stalo výzvou k boji proti nacismu. Hitlerova reakce na sebe nenechala dlouho čekat. Následovaly otevřené a násilné útoky na kláštery, vedené jeho ministrem propagandy Josephem Goebbelsem. V čistce připomínající doby Jindřicha VIII. byli někteří kněží odvlečeni do vojenských táborů, jiným bylo zakázáno přijímat nové studenty a dalším znemožněno vykonávat náboženskou praxi. Do konce války se tak mezi vězni koncentračních táborů ocitly také tisíce statečných pastorů a bratří, mnozí na těchto hrůzných místech přišli o život. Byli to skuteční novodobí mučedníci své víry.

Ačkoli se tedy Hitlerovi konečně povedlo onu „podlou církev“ zastavit, náboženství a náboženští aktivisté, včetně velkého pastora, teologa a špiona Dietricha Bonhoeffera, hráli v protihitlerovském odboji nezastupitelnou roli coby zdroje inspirace a morální lidské síly.

Mezi těmito organizovanými a poloorganizovanými strukturami německého odboje se rovněž nacházela celá řada jedinců, kteří se – vědomi si stále odpornější krutosti nového režimu – pustili do vlastního osamělého boje proti nacistickému státu. Mezi nimi byl například württemberský tesař Georg Elser, který zcela sám naplánoval a provedl bombový atentát na Hitlera v jedné mnichovské pivnici, z níž Hitler odešel jen pár minut před výbuchem. Nebo Otto a Elise Hampelovi, kteří v Berlíně distribuovali protinacistické letáky a skončili kvůli tomu pod gilotinou, či členové studentské skupiny Bílá růže, jež stihl stejný osud za rozdávání letáků v okolí Mnichova.

Tito pozoruhodní lidé – Audenova „světla ve tmě“ – představovali majáky morální odvahy v dobové atmosféře strachu. Průběh války však nezměnili a ani nemohli.

Podobně jako oni a mnoho dalších, o kterých nevíme, změnili svůj postoj k Hitlerovi od aktivní podpory až po přechod do tajné opozice také lidé stojící na samém vrcholu vedení nacistického Německa.

Mezi nimi zaujímali zvláštní postavení především tři muži: civilista, který se mohl stát kancléřem, generál, o němž mnozí věřili, že byl předurčen, aby vedl Hitlerova vojska, a velitel jeho zahraniční zpravodajské služby.

1

Carl Goerdeler

Do palladiánských oken jídelny Národního liberálního klubu v Londýně proudily paprsky zapadajícího slunce. Dopadaly na stůl pokrytý damaškovým ubrusem, porcelánovým nádobím a stříbrnými příbory, jenž stál v odlehlém, mahagonem obloženém výklenku stranou od ostatních. Vzduchem se neslo veselí a rozjařené hlasy hostů, a to navzdory přísnému pohledu mohutné sochy Williama Gladstona na druhém konci místnosti.

Šestici mužů u stolu ve výklenku ale do smíchu nebylo. Zádumčivě poslouchali jednoho z nich, impozantního a dobře vypadajícího padesátníka se světle šedýma očima a hustým obočím. Carl Goerdeler byl významný muž s energickou osobností, zvyklý na to, že jej lidé brali vážně. Bývalého starostu velkého německého města Lipsko, až donedávna klíčovou postavu vlády Adolfa Hitlera a někdejšího kandidáta na německého kancléře bylo navíc snazší poslouchat než s ním mluvit.

Carl Friedrich Goerdeler se narodil 31. července 1884 v západopruském městečku Schneidemühl[1] jako syn okresního soudce. Vynikal už jako student na základní škole, vystudoval práva na univerzitě v Tübingenu a stal se z něj schopný advokát, čímž se živil, dokud nezačal pracovat jako ekonom a vysoký úředník v německé místní správě. Brzy se projevil jako talentovaný a úspěšný správce, jehož znalost ekonomie, neúplatnost a šarm představovaly pro rozvoj města značný přínos. V roce 1912, ve věku pouhých 28 let, byl Goerdeler jednomyslně zvolen výkonným náměstkem starosty rýnského města Solingen v západním Německu. Vojenskou službu na východní frontě v první světové válce zakončil jako správce rozsáhlého území, které dnes patří Litvě a Bělorusku, tehdy bylo na základě podmínek Brestlitevského míru z roku 1918 obsazeno Německem. Nejspíše právě tady se v něm zrodil jeho smysl pro lidskost a soucit s ostatními.

Příměří z listopadu 1918 pro Goerdelera vše změnilo jako ostatně pro celé Německo. Společně s většinou Němců měl pocit, že vyklešťující Versailleská smlouva byla nespravedlivá a uvrhla na jeho rodnou zemi nezaslouženou hanbu. Právě v těchto poválečných letech se v Goerdelerovi začal probouzet nacionalista a vlastenec. Jeho hrdost obzvláště zasáhlo násilné odtržení přístavu Gdaňsk, do té doby německého (Danzig), který byl vrácen vznikajícímu Polsku jakožto koridor k moři. Toto „versailleské ponížení“ Goerdeler kritizoval ještě dlouho poté, co bylo přijato snad všemi německými civilními a vojenskými vůdci. Třebaže to mohlo být v jistém slova smyslu obdivuhodné, z taktického hlediska to nebylo příliš rozumné. Byl to ale jeden z prvních příkladů jeho tvrdohlavého odmítání kompromisu, k němuž se uchyloval vždy, když s něčím nesouhlasil. Nakonec se to stalo hlavním motivem jeho života až do samého konce.

Goerdelerovy politické názory plně dozrály až po první světové válce. Byl to oddaný luterán s politickým přesvědčením konzervativce a obdivem ke konstitučnímu monarchismu. Současně byl také autoritářským vlastencem, přesvědčeným o síle politických myšlenek a ideálů demokracie. Ovšem jen do té míry, pokud nezasahovaly do efektivního způsobu vládnutí. Z ekonomického hlediska byl zastáncem finančního pořádku a při obchodních jednáních dával průchod svému puntičkářství. Byl známý svou skromností a v osobním životě byl veden neúprosným morálním zákonem, na základě kterého dokonce odmítal do rodinného domu pustit rozvedené osoby. Jeden z jeho blízkých přátel a budoucí spoluspiklenec proti Hitlerovi napsal: „Goerdeler byl upřímný, slušný a přímočarý člověk. Nebyl nevyzpytatelný a nesl v sobě jen málo tajemství, jestli vůbec nějaká. Nejspíše proto předpokládal, že jeho spoluobčané k překonání vlastních chyb potřebují pouze osvětu a dobře míněná morální poučení.“

S těmito vlastnostmi by se Carl Goerdeler dozajista stal velkou osobností v jakékoli stabilní době, ale v krutém, revolučním a turbulentním věku, do něhož se narodil, mu byl předurčen úděl beznadějně naivního snílka.

Po funkčním období náměstka starosty města Královce[2] na pobřeží Baltského moře během dvacátých let 20. století byl Goerdeler v roce 1930 zvolen starostou Lipska, pouhé dva měsíce před svými šestačtyřicátými narozeninami. Nyní se z něj stala skutečně celonárodní osobnost. V době, kdy převzal správní úřad v Lipsku, prožívalo Německo po hyperinflaci na počátku dvacátých let další velkou hospodářskou krizi.

V prosinci 1931, když nezaměstnanost rostla přímo raketovým tempem, přijal Goerdeler pozvání prezidenta Hindenburga, aby se stal součástí jeho vlády coby říšský komisař pro kontrolu cen. Jeho obratná politika v rámci této citlivé role mu vynesla značné uznání. Když Hindenburgův kancléř Heinrich Brüning v květnu 1932 rezignoval, byl jako jeho nástupce zvažován právě Goerdeler. Avšak následná politická vřava vynesla do výšin muže zcela odlišných vlastností.

A 30. ledna 1933 byl do funkce říšského kancléře jmenován Adolf Hitler.

Goerdeler proti Hitlerovi zpočátku nijak nevystupoval. V novém kancléři spatřoval potenciálně osvíceného diktátora, který by v zemi mohl konečně nastolit spravedlnost i pořádek a neúspěchy Výmarské republiky jednou provždy pohřbil v propadlišti dějin.

Netrvalo však dlouho a lipský starosta o Vůdci a jeho režimu ztratil veškeré iluze.

Už 1. dubna téhož roku, kdy byly městské židovské podniky během „dne národního bojkotu“ ohroženy příslušníky Hitlerova komanda Sturmabteilung (SA), jim musel přispěchat na pomoc sám Goerdeler s policií v zádech, aby zabránil eskalaci situace. Následovalo několik dalších případů, kdy musel Goerdeler znovu osobně zasáhnout, aby zachránil židovské podniky před důsledky Hitlerovy politiky aktivního zabavování majetku za účelem „arizace“ německého hospodářství.

To nejhorší mělo teprve přijít. Dne 30. června 1934 zahájil Hitler vnitřní čistku, jež do historie vešla jako nechvalně proslulá noc dlouhých nožů. Zdánlivým účelem tohoto aktu národního krveprolití byla likvidace paramilitární SA, kterou Hitler považoval za rostoucí hrozbu pro svou moc, nicméně celá akce se záhy proměnila v masakr a vyrovnávání účtů s nepřáteli nacistického režimu. Mezi osmdesáti pěti oběťmi byl mimo jiné také generál, který byl Hitlerovým přímým předchůdcem ve funkci kancléře, osobní tajemník dalšího kancléře a několik katolických politických vůdců. Nyní už bylo jasné, že Hitlerova vláda je připravena vést zemi nelegálně, bezohledně, krvavě a bez jakéhokoli ohledu na lidské či právní normy. Noc dlouhých nožů pro mnohé představovala jakýsi zlom v jejich vztahu k Hitlerovi, ne však pro Carla Goerdelera, navzdory síle jeho morálního kompasu.

Pouhé čtyři měsíce po noci dlouhých nožů přijal 5. listopadu 1934 Goerdeler Hitlerovu nabídku a opět se stal komisařem pro kontrolu cen. Své rozhodnutí sloužit Hitlerovi později jen těžko vysvětloval. Proč to udělal? Odpověď na tuto otázku spočívá ve dvou nejzajímavějších paradoxech Goerdelerovy komplexní osobnosti. Vedle svého spalujícího černobílého přesvědčení o tom, co je dobré a špatné, včetně ochoty podstoupit téměř jakoukoli osobní oběť, byl téměř dětinsky naivní ohledně pravé podstaty zla. I přes nespornou moudrost v rozsáhlých aspektech politiky, vlády a ekonomiky značně nadhodnocoval svou schopnost obracet zlo v dobro pouhými dobře míněnými radami.

Goerdeler přijal Hitlerovu nabídku primárně proto, že věřil, že jej dokáže změnit. Činil tak pomocí dlouhých (v některých případech až příliš dlouhých) memorand a dokumentů o ekonomice, které v pravidelných intervalech kancléři zasílal. Ten je však četl poskrovnu anebo vůbec. V roce 1936, po řadě osobních bitev a neshod při vytváření pravidel veřejné politiky, došlo mezi oběma muži k nevyhnutelné roztržce. Goerdeler následně přišel o veškerou moc a vliv. To byl okamžik, na který čekali jeho nacističtí nepřátelé v Lipsku.

Počátkem listopadu onoho roku byl oberbürgermeister přizván k jednání německo-finské obchodní komory v Helsinkách. V té době byl Goerdeler kvůli odmítavému postoji k odstranění sochy velkého německo-židovského skladatele Felixe Mendelssohna z městské koncertní síně pod tlakem lipských nacistů. Když sochu ukazoval jednomu z návštěvníků města, postěžoval si: „Tohle je jeden z mých problémů. Chtějí po mně [hnědé košile], abych tu sochu odstranil. Ale pokud se jí jen dotknou, tak tady skončím.“ Své dceři Marianne v dopise naznačil, že to, co mu doopravdy vadilo, byl především pobuřující útok na německou kulturu: „Všichni jsme přece poslouchali Mendelssohnovy písně a s velkou radostí je také zpívali. Popírat Mendelssohna není nic než absurdní a zbabělý čin.“

Než odcestoval do Helsinek, Goerdeler osobně zapřísahal jak Hitlera, tak Himmlera, aby v jeho nepřítomnosti zajistili bezpečnost sochy. Oba muži mu to slíbili. Nicméně místní nacisté ji přesto strhli. Po návratu do Lipska vydal Goerdeler ultimátum, že chybějící socha musí být okamžitě navrácena. Když se tak nestalo, rezignoval, jak pro něj bylo typické. Je třeba poznamenat, že jeho odstoupení bylo v té chvíli spíše protestem proti ztrátě autority než proti antisemitismu, neboť jeho postavení vůči židovské komunitě bylo přinejlepším ambivalentní. I přesto se však díky tomuto upřednostnění principu nad tyranií a protestu proti urážce německé kultury stal hrdinou pro mnohé Němce, kteří obdivovali skutečnost, že se lipský starosta raději vzdal své kariéry, než aby propůjčil své jméno tak hanebnému činu.

Jakožto vyznavatel dobra, významu německé kultury, řádu a respektu k zákonu se Goerdeler definitivně rozhodl, že osobní zodpovědnost a svědomí od něj vyžadují, aby od té chvíle zasvětil svou energii, veškeré schopnosti a morální sílu jedinému cíli – odstranění Adolfa Hitlera.

Jeho prvním úkolem bylo upozornit svět na skutečnou povahu německého diktátora a hrozbu, kterou pro něj představoval. Jenomže jak? Goerdeler byl koneckonců nejen bez práce, ale i bez pasu, který mu zabavil místní gauleiter.[3]

Potřeboval tedy co nejrychleji sehnat peníze a pas. Oporou v této těžké životní etapě se mu stal Robert Bosch, majitel průmyslového impéria a vůdce malé skupiny demokratů ze Stuttgartu. Bosch jmenoval Goerdelera (který již odmítl spolupráci s Alfredem Kruppem, mužem s velmi odlišnými politickými názory) finančním a mezinárodním poradcem své společnosti, čímž mu zajistil jak záminku vycestovat do zahraničí, tak i solidní plat.

Pas získal Goerdeler zpátky vskutku nečekaným způsobem – vrátil mu jej Hermann Göring.

Göring, který měl v té době na starosti německý program přezbrojení, se stále více obával možnosti budoucí války. Goerdeler se toho rozhodl využít a chytře navrhl (pravděpodobně přitom také využil Göringova snu vybudovat vlastní mezinárodní informační síť), že podnikne politické turné po světě a zjistí, jaká je mezinárodní situace a jak se k možnosti budoucí války staví vlády v hlavních městech západního světa. Göringa jeho nápad nadchl, a tak okamžitě zařídil, aby Goerdelerovi navrátili pas, načež jej jmenoval svým novým emisarem. Když se loučili, Göring na něj apeloval, aby se na svých cestách za všech okolností choval jako „vlastenec“.

Budoucí cestovatel opustil Berlín 3. června 1937. Aniž by to tušil, jeho zahraniční toulky jej v následujících dvou letech zavedly do Belgie, Británie (dvakrát), Nizozemska, Francie (dvakrát), Kanady, USA, Švýcarska (dvakrát), Itálie, Jugoslávie, Rumunska, Bulharska, Alžírska, Libye, Egypta, Palestiny, Sýrie a Turecka.

Jeho poselství bylo ve všech zemích stejné – Hitler je ztělesněním zla a ve jménu pochybných idejí páchá zvěrstva po celé zemi. Nemá pražádnou morální zdrženlivost ani soucit a jeho ultimativním cílem je válka. Goerdeler prozíravě tvrdil, že bude-li mu ponechána volná ruka, je válka nevyhnutelná. Jediným způsobem, jak tomu zabránit, je politické semknutí a rázný odpor západních zemí. Hitler bude totiž jakýkoli pokus o smír či ústupek považovat za projev slabosti, který ho jen podpoří v jeho megalomanii. Goerdeler se zavázal, že pokud budou západní mocnosti Hitlerovi vzdorovat, on a jeho přátelé se jej pokusí sesadit v rámci vnitropolitického boje přímo v Německu, a to s nasazením vlastního života.

Pro tiché anglické džentlmeny, sedící kolem jídelního stolu v poklidné atmosféře Národního liberálního klubu ve Whitehallu, muselo být varování před možným budoucím pučem, který si kladl za cíl odstranit Hitlera a změnit vlády v Německu, dozajista znepokojivé.

Když večeře skončila a Goerdeler nasedl do londýnského taxi a zmizel v temnotě noci, jeden z pozvaných pronesl: „Ten muž s nebývalou odvahou rázně odsoudil Hitlerův režim a vyjádřil potřebu jej svrhnout, bez ohledu na případné osobní důsledky.“

Goerdelerova skvadra hostů z onoho večera nebyla na první pohled nijak pozoruhodná. Sestávala z bývalého stíhacího pilota z první světové války, průmyslníka, uznávaného německého pedagoga a středně váženého státního úředníka. Pro tuto příležitost je svedl dohromady Arthur Primrose Young (sám preferoval, aby jej nazývali jen „AP“). Byl váženým průmyslníkem a členem malé skupiny lidí, která příležitostně shromažďovala informace pro sira Roberta Vansittarta, stálého tajemníka ministerstva zahraničí, a poradce téže instituce Anthonyho Edena. Každé slovo vyřčené té noci bylo tudíž hlášeno zpět na ministerstvo zahraničí. Vansittart tak byl vlastně onoho červnového večera roku 1937 jakýmsi neviditelným sedmým hostem.

Nejstálejší tajemníci britského ministerstva zahraničí většinou bývali nenápadní muži, pohybující se tiše v zákulisí, avšak sir Robert – ve vládních kruzích známý jako „Van“ – byl jiný. Znalý, prozíravý a velmi dobře informovaný Vansittart měl na Edena takový vliv, že ministr zahraničí byl za zády často nazýván „Hlasem svého pána“ (His Master’s Voice), v narážce na to, že ministerstvo ve skutečnosti neřídil Eden, nýbrž Vansittart.

Robert Vansittart nebyl ani tichý, ani nenápadný. Právě naopak. Jeho často a nahlas vyjadřované obavy ohledně vzestupu Hitlera byly v příkrém rozporu s politikou vlády Jeho Veličenstva. Jeden z blízkých poradců předsedy Nevilla Chamberlaina jej dokonce označil za buřiče, který brání všem pokusům vlády navázat přátelský kontakt s diktátorským režimem v Německu.

Jen o pár dní později se Vansittart setkal s Goerdelerem, nepochybně v důsledku Youngovy zprávy o večeři v Národním liberálním klubu. Následně Vansittart sepsal memorandum, určené pro Edena a jeho kabinet. V něm zdůraznil Goerdelerova varování, přičemž o samotném Němci hovořil jako o „impozantním, moudrém a váženém muži, který svou návštěvou Británie v podstatě vložil hlavu do oprátky“.

Vansittartovo memorandum se ale nikdy nedostalo dál než na Edenův stůl. Neodpovídalo totiž tehdejší politice appeasementu a ministr zahraničí proto poněkud ukvapeně usoudil, že jeho kolegy v kabinetu stejně nebude zajímat.

Ono memorandum stále existuje ve Vanových soukromých dokumentech. Vansittartovou rukou jsou na něm napsána slova: „Zamítnuto Edenem.“

[1] Dnešní polské město Piła.

[2] Německy Königsberg, nyní Kaliningrad.

[3] Takzvaní gauleiteři byli nacističtí velitelé okresu.

2

Ludwig Beck

Jestliže byl v německé armádě voják, který byl ztělesněným protikladem všeho, co Hitler a nacistická strana představovali, byl to Ludwig Beck. Rebelství však neměl v krvi. Byl to přemýšlivý, opatrný, zádumčivý a puntičkářský intelektuál, který byl až příliš upřímný a otevřený na to, aby někdy byl úspěšným spiklencem. A právě v tom spočíval jeho problém. Stejně jako Carl Goerdeler byl Ludwig Beck člověk, který se ocitl ve špatné době na špatném místě.

Beck příchod Hitlera a nacistů na německou scénu zpočátku vítal s nadšením. Na podzim roku 1930 úspěšně bránil mladé důstojníky své jednotky, kteří byli za členství v nacistické straně postaveni před soud, jelikož tehdejší zákony vojenským důstojníkům jakoukoli politickou aktivitu zakazovaly. Když se nacisté v roce 1933 chopili moci, Beck, jehož víra v sobě nesla prvky antisemitismu již od dob samotného Luthera, prohlásil: „O politické revoluci jsem snil celé roky. Nyní byly mé prosby konečně vyslyšeny. Zasvitl první paprsek naděje od roku 1918.“

Ludwig August Theodor Beck se narodil 29. června 1880 jako syn nadaného metalurgického inženýra v Biebrichu, tehdy ještě malé vesnici na protějším břehu Rýna, než leží město Mohuč. Jakožto příslušník pruské střední třídy, vyrůstající v atmosféře dlouho oslavovaného vítězství Pruska ve válce s Francouzi, která zajistila sjednocení Německa, navíc žijící jen kousek od Frankfurtu, kde byla podepsána triumfální mírová smlouva, byl Beck předurčen k tomu stát se vojákem.

Své vzdělání získal ve stylu klasické pruské vojenské tradice. Pomocí ní byli obyčejní vojáci přetvářeni ve vysoce způsobilé a profesionální důstojníky, kteří považovali oddanost své zemi za synonymum loajality vůči svému pluku a bratrstvu spolubojovníků. Pro tyto muže byl pruský vojenský kodex Immer Treue und Redlichkeit (Věčná věrnost a spravedlnost)[4] více než jen motto – byl to způsob života, který se zapřísahali vést a ochraňovat. Tato neobyčejná loajalita a bratrská solidarita mezi důstojnickými sbory později několikrát zachránila členy protihitlerovského odboje před jejich odhalením nacistickými bezpečnostními složkami.

Morální kompas Ludwiga Becka, založený na Immer Treue und Redlichkeit, byl poněkud odlišný od toho, kterým se řídil Carl Goerdeler, nicméně jeho síla nebyla o nic menší.

Beckův fyzický vzhled do jisté míry odrážel jeho osobnost. Byl to vysoký a hubený muž, s postavou připomínající asketu. Jeden z jeho kolegů se nechal slyšet, že měl „kůži na obličeji tak napjatou, že vypadal téměř morbidně, obzvláště v těch vzácných případech, kdy se pousmál“. Někdo jiný poznamenal, že „měl delikátní, jemně vytesanou tvář s mírně zapadlýma, poněkud smutnýma očima“. Jeho současníkům se zdálo, že Beck je podivný samotář, který mezi ně jaksi nezapadá, jako by mu osobní lidský kontakt připadal zvláštní a nepochopitelný. Pro Becka ovšem skromnost, zdrženlivost a spravedlnost představovaly hlavní principy jeho života a základní kameny náboženského přesvědčení.

Jako mladý důstojník nebyl Beck zkostnatělý pruský militarista, jak se některé jeho kolegy snažili vylíčit karikaturisté a lidová tvořivost doby. V té době byl v Německu znám jako „vzdělaný důstojník“. Podobně jako Fridrich II. Veliký projevoval zájem o hudbu a ovládal hru na housle, byl velmi sečtělý, znalý a orientoval se ve všech aspektech německého kulturního života. Hovořil plynně anglicky, byl obdivovatelem francouzské kultury a na rozdíl od většiny pruských důstojníků se volně angažoval v politice. Podřízení jej vnímali jako symbol morálky a mravní bezúhonnosti, což mu vyneslo široké uznání i mezi veřejností, která mu později dokonce dala přezdívku „generál filozof“.

Avšak ani Ludwig Beck nebyl dokonalý. Jako každý člověk měl své chyby, ačkoli v jeho případě se ani tak nejednalo o vady charakteru jako spíše o jeho inteligenci, která mu ustavičně bránila ve snaze stát se skvělým vojákem. Beck nebyl mužem činu, vždy si potřeboval vše důkladně rozmyslet a zvážit každý krok, což jej ovšem často připravilo o prchavou příležitost, která je jak známo skutečným testem každého velkého velitele. Jeden jeho současník si prozaicky zaznamenal: „Každý, kdo ho znal, věděl, že k bleskovému útoku by ho nikdo nepřinutil.“ Muži ale k Beckovi nevzhlíželi kvůli jeho bitevním či rozhodovacím schopnostem, nýbrž kvůli jeho hlubokým duchovním a intelektuálním přednostem a neotřesitelné integritě.

Když vypukla první světová válka, bylo Ludwigu Beckovi třicet čtyři let. V té době už z něj byl zkušený profesionální voják, který sebejistě stoupal po kariérním žebříčku. První tři roky války strávil jako štábní důstojník na západní frontě, kde si díky své oddanosti a píli vysloužil pověst tvrdého pracanta. Pracoval mnoho hodin tak usilovně, že se dokonce musel vzdát milovaných houslí. V květnu 1916 na pár dní opustil frontu, aby se oženil s o dvanáct let mladší Amalií Pagenstecherovou, dcerou brémského obchodníka. O devět měsíců později se jim narodila dcera Gertruda. V listopadu 1917 jeho život poznamenala tragédie v podobě smrti ženy Amalie. Beck své malé dcerce zajistil chůvu a všeobecnou péči a bleskově se vrátil ke svým povinnostem na frontě. Po skončení války pak s typickou vervou převzal výchovu své dcery do vlastních rukou.

Následně velel dělostřeleckému pluku v Bádensku-Württembersku a v roce 1931 byl převelen na ministerstvo armády v Berlíně. Do hlavního města dorazil právě včas, aby byl svědkem konečné fáze kolapsu Výmarské republiky a vzestupu Adolfa Hitlera.

Beckovým úkolem v Berlíně bylo vést tým, jenž měl za úkol připravit novou operační příručku pro německou armádu, tzv. Truppenführung. Ta spatřila světlo světa v roce 1933. Modifikovaná verze tohoto široce uznávaného díla se v německé spolkové armádě používá dodnes. V roce 1932 byl Beck povýšen do hodnosti generálporučíka a v roce 1933, kdy se Hitler stal kancléřem, byl jmenován vedoucím armádního oddělení. V té době se fakticky proměnilo v německý generální štáb, a to i navzdory výslovnému zákazu vytvoření takové organizace Versailleskou smlouvou.

Beck své nové práci věnoval maximální pozornost. Každé ráno vstával už v 5.30 a do 8 hodin jezdíval na koni. V 8.30 pravidelně odjížděl na armádní velitelství v Bendlerstrasse, kde od devíti ráno až do sedmi večer nepřetržitě pracoval ve své kanceláři s výhledem na nádvoří, načež se vracel domů na večeři, po které strávil další tři hodiny papírováním, dokud neodbila dvanáctá a on si nešel lehnout.

Své obdivuhodné pracovní nasazení ovšem nesoustředil výhradně na vojenské záležitosti. V této fázi života se Beck již plně angažoval ve své druhé velké lásce – politice.

Netrvalo dlouho a Beck si uvědomil, že jeho představa Hitlera coby pouze dočasného zla, nutného k nastolení pořádku po zmatcích Výmarské republiky, nemohla být více vzdálená pravdě. Stejně jako Goerdeler a mnoho dalších byl i on a jeho armádní kolegové přímo zděšeni bezprávím a krveprolitím doprovázejícími noc dlouhých nožů, zvláště když se dozvěděl, že byl ve vlastním domě chladnokrevně zavražděn také Hitlerův předchůdce v pozici kancléře, generál Kurt von Schleicher.

O tři týdny později selhal v Rakousku převrat, který měl v úmyslu svrhnout tamní vládu. Ačkoli jej oficiálně organizovali rakouští nacisté, Hitlerova ruka byla v jejich plánu více než zřetelná.

Beckovi, který měl kontakty na německém ministerstvu zahraničí, neúspěšný převrat potvrdil jeho nejhorší obavy. Nyní bylo nade vši pochybnost jasné, že dlouhodobý důsledek – a pravděpodobně také záměr – Hitlerovy zahraniční politiky bude válka. Krátce po tomto zjištění napsal svým nadřízeným, že předčasné zahraniční výpady by ultimativně vedly k „ponižujícímu ústupu“.

Beck však nezůstal jen u předpovědí. Své argumenty zakládal na náboženských a morálních přesvědčeních, podobných těm, jimiž se řídil Goerdeler. Právě ty jej utvrzovaly v tom, že legitimní činnost státu a jeho občanů sloužících v armádě musí být založena na morálce. Svým způsobem tak nevědomky předpověděl průběh Norimberských procesů, které se odehrály o více než deset let později. Aby se nadcházející konflikt neproměnil v totální válku, bylo podle Becka potřeba vést „politiku morálních hodnot, která dokáže zachovat svou svrchovanost na základech nového morálního idealismu ve státě samotném i ve vztazích s jinými národy“. Beck měl ovšem vědět, že od Hitlera a jeho společníků nemůže nikdy nic podobného očekávat.

Měsíc po osudné noci dlouhých nožů 2. srpna 1934 zemřel v šestaosmdesáti letech německý prezident Paul von Hindenburg – jediný člověk, jehož osobnost a postavení mohly představovat protipól Hitlerově narůstající moci nad německým státem. Dva týdny po jeho smrti se v referendu, svolaném pouhý den před smrtí starého prezidenta, většina Němců (89,9 procenta) vyslovila pro sloučení úřadů prezidenta a kancléře, čímž z Adolfa Hitlera de facto učinila absolutního vládce země. Všichni státní úředníci a příslušníci ozbrojených sil byli nyní povinni účastnit se masových shromáždění a skládat přísahu věrnosti přímo Hitlerovi, na rozdíl od „lidu a vlasti“, jak tomu bylo doposud: „Před Bohem skládám posvátnou přísahu, že zachovám bezpodmínečnou poslušnost Adolfu Hitlerovi, Vůdci německé říše a německého lidu a nejvyššímu veliteli ozbrojených sil. Jako statečný voják budu připraven za tuto přísahu v každém okamžiku nasadit život.“ Beck, který si údajně nebyl vědom plné podoby přísahy až do chvíle, než dorazil na ceremoniál, později prohlásil, že to byl ten „nejčernější den v jeho životě“. Později se také svěřil svému příteli Hansi-Berndovi Giseviovi, že se „nemůže zbavit srdcervoucího pomyšlení na to, že svou přísahu možná skládat neměl“.

Beckovy pocity však sdílela jen hrstka mužů. Obyčejný důstojník wehrmachtu byl novou vlnou národního militarismu ohromen. Respekt a přízeň, který armáda u Hitlera očividně vzbuzovala, a fyzický důsledek tohoto obdivu, tedy neustále navyšovaný rozpočet na nejnovější zbraně a vybavení a masivní rozšiřování řad, přimělo vojáky Vůdce přímo uctívat. Někteří se však obávali, že záplava nových rekrutů, zejména členů Hitlerovy mládeže, pro něž pojem Immer Treue und Redlichkeit nic neznamenal, změní povahu německé armády. Většina takto smýšlejících důstojníků se ale utěšovala myšlenkou, že armádní život změní nováčky dříve, než oni stačí změnit armádu. Vzhledem k tomu, že je potřeboval sám Adolf Hitler, muž, kterému přísahali absolutní věrnost, nemuseli mít důvody k obavám.

Beck byl jedním z mála lidí, kteří pochopili, že vnucování Hitlerova Führerprinzipu (principu vůdce) spolu s jeho požadavky na absolutní poslušnost znamenaly destrukci klasického systému brzd a protivah demokratického státu. Jeho odpovědí na tuto hrozbu byl požadavek, aby armáda jakožto nejsilnější a nejuznávanější instituce v Německu hrála svou roli nezbytné protiváhy, potřebné k udržení státu v mírovém kurzu. Beck byl toho názoru, že v normálním demokratickém státě mají být vojenské aktivity pod dohledem rozhodnutí politických vůdců. Jestliže by však demokratická rovnováha státu byla narušena či přímo dysfunkční, tato role by se měla automaticky obrátit a v takovém případě by mělo být odpovědností armády, aby stanovila vlastní limity pro politiky. „Nejde o to, co děláme,“ napsal Beck jednomu ze svých podřízených v roce 1935, „ale jak to děláme. Šíříme politiku násilí a proradnosti.“ Národní důvěra v německou armádu, nejslavnější německou instituci své doby, podle něj závisela na jejím odporu stát se pouhým nástrojem zahraniční politiky postavené na nahém avanturismu. Jinými slovy, armáda měla povinnost jednat jako nouzová brzda, zastavující případné politické šílenství nebo zlo.

Beck se ve svých myšlenkách nyní nacházel na území, které mělo nebezpečně blízko ke vzpouře. V dopise svému nadřízenému Wernerovi von Fritsch v lednu 1937 napsal: „Veškerá naděje začíná a končí s armádou. Wehrmacht nikdy nesvolí k dobrodružství – velí mu schopní a inteligentní muži. Celková odpovědnost za budoucí vývoj spočívá na našich bedrech a této zodpovědnosti nelze uniknout.“

Netrvalo dlouho a Beck byl zbaven iluzí.

Hitler své dlouhodobé záměry už nějakou dobu naznačoval a ti, kteří mu skutečně naslouchali, je znali. Již v květnu 1935 obdržel Beck jakožto náčelník štábu rozkaz začít plánovat operaci Schulung, „imaginární“ obsazení Československa. Během prvních měsíců roku 1937, v reakci na náladu panující v Hitlerově kancléřství, začal Beck uvažovat o tom, jak uskuteční rozkaz dostat Rakousko do německého područí.

Dne 5. listopadu 1937 německý kancléř konečně oznámil, co doposud jen naznačoval. V dlouhém monologu, který přednesl na tajném setkání se svými klíčovými vojenskými vůdci, oznámil, že jeho záměrem je skutečně válka se sousedními zeměmi: „Prvním německým cílem… by mělo být současné svržení Rakouska a Československa… útok na Čechy by se měl uskutečnit rychlostí blesku již v roce 1938.“ Hitler zdůraznil, že rozhodně neočekává krátký konflikt – jeho dlouhodobým cílem, jak varoval své generály, bylo získat více „životního prostoru (Lebensraum) pro německý národ“, a to nejpozději do roku 1943.

Poslední zbytky naděje, že německá armáda bude fungovat jako Beckova vytoužená „nouzová brzda“ Hitlerova zbrklého pochodu k válce, se vypařily v prvních měsících roku 1938, kdy armáda utrpěla dvojitý vnitropolitický úder. Ten začal pečlivě naaranžovaným „skandálem“, který 27. ledna ukončil kariéru tehdejšího ministra války polního maršála Wernera von Blomberg. O osm dní později byl na základě údajného, zcela vymyšleného svědectví o setkání a homosexuálním styku s prostitutem v postranní uličce u berlínského nádraží odvolán velitel ozbrojených sil, generálplukovník Fritsch. To byl shodou okolností tentýž muž, kterému Beck před několika týdny napsal dopis, v němž tvrdil, že armáda nikdy „nesvolí k dobrodružství“. Jenomže tatáž armáda, do níž Beck vkládal „veškerou naději“, jen mlčky stála a proti veřejnému ukřižování svých dvou nejrespektovanějších představitelů nijak neprotestovala, což v důsledku vedlo k postupnému oslabování její moci a postavení. Hned 4. února Hitler, vědom si této slabosti, využil příležitosti a nad německou vojenskou mašinerií převzal osobní kontrolu. Při této příležitosti prohlásil: „Od této chvíle s okamžitou platností přebírám velení nad všemi ozbrojenými silami.“

Po Fritschově aféře a Hitlerově náhlém převzetí armády začaly v určitých vládních kruzích probíhat tajné rozhovory o možnostech přímého jednání. Carl Goerdeler se pokusil přemluvit několik generálů, aby zahájili státní převrat tím, že využijí armádu k obsazení velitelství gestapa. Avšak Ludwig Beck ještě stále nepřekročil Rubikon. Když se jej na této schůzce jeho kolegové zeptali, jak se staví k nedávným událostem, odpověděl, že už sama taková otázka je nedůstojná. „Vzpoura a revoluce jsou slova, která německý voják nezná,“ nechal se slyšet.

Navzdory všem těmto událostem Beck stále nepochopil skutečnou povahu Hitlerovy démonické vůle a nadále věřil, že dokáže nadcházející válce zabránit pouhým přesvědčováním a právními prostředky. Opět se však hluboce mýlil.

Hitler své postavení jakožto vrchní velitel ozbrojených sil rychle upevnil jmenováním svého nejvěrnějšího následovníka Wilhelma Keitela náčelníkem nového vrchního velení ozbrojených sil, z Joachima von Ribbentrop pak učinil nového ministra zahraničí. Po anexi Rakouska v březnu 1938 svolal 30. května tajnou schůzku se svými generály, na které mimo jiné pronesl tato slova: „Je mým neměnným rozhodnutím v blízké budoucnosti rozdrtit Československo vojenskou akcí.“

To byla pro Becka poslední kapka. Ve zprávě svému nadřízenému, polnímu maršálu Walteru von Brauchitsch, napsal: „Vůdcovy poznámky opět prokazují neschopnost stávající vojenské hierarchie na nejvyšší úrovni… Pokud se situace nezmění … budoucí osud … míru a války a s nimi spojený osud Německa … lze vidět jen v nejčernějších barvách.“

Teprve nyní Ludwig Beck pochopil, že všechny jeho pokusy o změnu Hitlerových konečných rozhodnutí byly marné. Generál filozof usoudil, že chce-li zabránit válce, musí od slovních protestů přejít k plánování a uskutečnění atentátu a převratu.

[4] Motto pochází ze stejnojmenné písně, kterou v letech 1797–1945 vyhrávaly (vyzváněly) zvony v Posádkovém kostele v Postupimi, kde je pohřben Fridrich II. Veliký. Text písně napsal básník z 18. století Ludwig Hölty a melodie byla převzata z Mozartovy opery Kouzelná flétna. Motto je úzce spojeno jak s pruskými zásadami, tak se svobodným zednářstvím. (Pozn. redakce: Posádkový kostel vybombardovali v roce 1945 Spojenci.)

3

Wilhelm Canaris

Krátce před osmou hodinou ráno 2. ledna 1935 prošel štíhlý, šedivý a nevýrazný osmačtyřicetiletý muž se zapadlýma modrýma očima předními dveřmi Tirpitzufer, impozantní pětipodlažní žulové budovy stojící asi kilometr od Hitlerovy kanceláře. Příležitostný pozorovatel, který nevěděl, o koho jde a že jeho dnešní návštěva byla státním tajemstvím, by muži zřejmě nepřikládal větší význam. Pravda, jeho admirálská uniforma a pleť, rudá z častého bičování slaným větrem, vyprávěla příběh o životě na moři, ale tehdejší Berlín se postaršími muži v uniformách jen hemžil. Jeho šaty vypadaly „znečištěně a ošuntěle“ a držení těla zdaleka nepřipomínalo vojenské, takže člověk by si nejspíš pomyslel, že se snad jedná o někoho ve výslužbě, nikoli o muže stojícího na samém vrcholu německé vládní struktury. Jeden z jeho současníků trefně podotkl, že Canaris „působil dojmem obyčejného civilisty spíš než váženého německého důstojníka“.

Admirál vyšel po schodech mezi dvěma mohutnými dórskými pilíři a přes lesknoucí se dlaždicovou podlahu vstupní haly Tirpitzufer zamířil k vrzajícímu výtahu, umístěnému vedle balustrového schodiště vedoucího do prvního patra. Vstoupil do výtahu a stiskl tlačítko třetího podlaží. Jakmile se výtah zastavil, prošel admirál dvojicí těžkých dubových dveří, které vedly přes vnější kancelář do prázdné místnosti s vysokým stropem. Když uslyšel ozvěnu vlastních kroků, rozhlédl se kolem sebe a všiml si coby člověk zvyklý přebírat zaměstnání jiných lidí, že jeho předchůdce si při odchodu vzal veškerý nábytek.

Cesta Wilhelma Canarise k nové funkci velitele Abwehru,[5] klíčové německé zahraniční zpravodajské služby, byla dlouhá a veskrze romantická. Z nezkušeného mladého námořního důstojníka se díky jeho osobnosti stal „jeden z nejzajímavějších jevů své doby … kombinující nezaujatý idealismus a důvtip, jenž je v Německu obzvláště výjimečný. V Německu totiž člověk jen velmi zřídka najde inteligenci hada a čistotu holubice spojené v jediné osobnosti,“ jak poznamenal jeden z jeho kolegů.

Wilhelm Franz Canaris se narodil 1. ledna 1887 nedaleko Dortmundu do rodiny zámožného průmyslníka. Byl o několik let mladší než Ludwig Beck a Carl Goerdeler a podle rodinné legendy byl potomkem řeckého námořního admirála a hrdiny boje za nezávislost z 19. století Konstantinose Kanarise. Ačkoli sám Canaris tento příběh rád často opakoval, pravda byla, že pocházel z linie rodiny Canarisi, která obývala území kolem Comského jezera v severní Itálii a v pozdním 17. století emigrovala do Moselské oblasti v Německu, aby tam podnikala v oblasti vinařství. Canarisův italský původ se do jisté míry odrážel v jeho povaze. V pozdějším věku si častokrát stěžoval na nepříjemné německé klima, před kterým upřednostňoval teplo, kouzlo a pohodový způsob života lidí v jižnější části Evropy. Celá jeho osobnost se zdála být „naladěna“ více na Středomoří než na věčné hledání logiky a racionálního způsobu života atlantických ras.

I přes hluboce zakořeněnou protestantskou víru jej značně fascinovala spiritualita a rituály katolické církve stejně jako svět nadpřirozena. Morální pravidla hrála v jeho životě svou roli, nicméně nebyla jasně definována jako u Goerdelera nebo Becka. Morální kompas, určený jeho neměnnými osobními principy, mu sice vždy ukázal směr, kterým by se měl vydat, ale konkrétní cestu si Canaris vždy volil sám. Dokázal přitom být značně flexibilní, úskočný a mnohdy i lstivý. Právě to jej od obou mužů odlišovalo. Několik případných výjimek nebo rozhodnutí ne zcela v intencích morálky bylo přijatelných za předpokladu, že tím neporuší své osobní principy. Kvůli tomu byl jeho charakter založen na hluboké ambivalenci. Jak poznamenal jeden pozorovatel: „Canaris měl smysl pro dobrodružství, včetně dobrodružství samotného zla.“ Canaris se však uměl s paradoxy svého chování vyrovnat a byl přesvědčen, že za správných podmínek a pečlivého uvážení účel skutečně světí prostředky.

Canaris disponoval ještě jednou unikátní vlastností – nikdy se neohlížel. Minulost jej nezajímala, protože neměla jakýkoli dopad na budoucnost. Záleželo mu jen na tom, co je před ním.

Podle všeho měl také velice mírnou povahu. „Násilí nenáviděl,“ poznamenal jednou jeho přítel. „Válka jej odpuzovala … [a projevoval] přehnanou lásku ke zvířatům. ‚O komkoli, kdo nemá rád psy, soudím, že je zlý člověk,‘ prohlásil jednou… Nikdy jsem nebyl svědkem jeho hrubosti či krutosti … jen náhlého zjevení hluboké lidskosti.“ Další ze současníků prohlásil, že ve všech svých jednáních a bez ohledu na provokace vždycky zůstával „laskavým člověkem“. Jeho žena Erika ho popsala jako muže „něžných emocí“.

Jakmile ve druhé polovině roku 1916 dokončil svou práci ve Španělsku, pokusil se Canaris o návrat do Německa. Napodruhé se mu to již podařilo a 9. října 1916 byl německou ponorkou U-35 vysazen na bezpečném území chorvatského přístavu Kotor.[7]

[7] Dnes patří Černé Hoře.

Table of Contents

Úvod

Hlavní postavy

Prolog

1 Carl Goerdeler

2 Ludwig Beck

3 Wilhelm Canaris