Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Alafair Burke

TA LEPŠÍ Z NÁS

Z anglického originálu The Better Sister,

vydaného nakladatelstvím HarperCollins

v New Yorku v roce 2019,

přeložila Veronika Kratochvílová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2019

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz, www.metafora.cz

jako svou 7409. publikaci.

Redakce Zuzana Menšíková

Korektura Richard Straberger

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Marie Drobná

Formát ePub Štěpán Böhm

První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o.

The Better Sister © 2019 by Alafair Burke

Translation © Veronika Kratochvílová, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

ISBN 978-80-7625-390-2 (ePub)

ISBN 978-80-7625-389-6 (pdf)

ISBN 978-80-7625-069-7 (print)

Před čtrnácti lety

Zradila jsem svou sestru, zatímco jsem postávala na hlavním schodišti Metropolitního muzea umění v šatech od Versaceho pošitých korálky (vypůjčených) a v lodičkách s dvanácticentimetrovými jehlovými podpatky (které jsem si od té doby na nohy nevzala).

V té době jsem neměla šanci získat pozvánku sama – ani jsem si nemohla dovolit koupit vstupenku –, abych se na slavnostní galavečer dostala. Byla jsem hostem své nadřízené Catherine Lancasterové, šéfredaktorky časopisu City Woman. Nebyla vlastně ani mou nadřízenou. Byla nadřízenou nadřízené mé nadřízené. A z nějakého důvodu mě osobně pozvala.

Tedy, vlastně ne osobně. Poslala svou asistentku, aby mi vyřídila vzkaz. Což bylo dobře, protože mojí bezprostřední reakcí byl výbuch smíchu. Nebyl to ani normální smích, spíš zachrochtání. I tentokrát byl tento večírek roku, plný celebrit, pastvou pro bulvární novináře a přehlídkou nejnovějších módních trendů. Představa, jak jakožto nová členka redaktorského týmu korzuju mezi rockovými hvězdami, držiteli Oscarů a supermodelkami, byla směšná. A tak jsem se chrochtavě zasmála.

Asistentka se ani nezatvářila nesouhlasně, ani neobrátila oči v sloup a já ji ujistila, že jsem poctěna a pozvání přijímám. Potom, co jsem v archivech časopisu vyhledala fotografie z minulého ročníku, žadonila jsem u své kamarádky Kate, která pracovala v Cosmopolitanu, jestli by pro mě nemohla vypůjčit nějaké vhodné šaty. Jak se říká, předstírej, dokud se nezadaří.

Když mi podávala ramínko se šaty v obalu, vypadala vyloženě radostně. „Je to Versace! Ty šaty mají dokonce kapsy!“

Catherine mi navíc nabídla, že mě její řidič vyzvedne doma. Kdyby byla muž, asi bych si dělala starosti, do čeho jsem se to dostala. Místo toho jsem si připadala jako Popelka, která míří na ples. A protože je Catherine Lancasterová žena, věřila jsem jí.

Můj instinkt se potvrdil, když si ke mně v Upper East Side před svým domem přisedla a řekla mi, že mě pozvala, protože na ni zapůsobil můj sloupek o akcích neziskové organizace Take Back the Night[1] na kolejích vysokých škol. Hlavní článek byl o dvou dětských hvězdách – slavných dvojčatech –, které nastoupily na Newyorskou univerzitu. Když jsem se doslechla, že se jedna ze sester zapojila do organizace každoroční akce univerzity na podporu obětí sexuálního násilí, přišla jsem s nápadem na reportáž do City Woman.

Catherine mi řekla, že mám „dobrý instinkt“ a že nejlepší rada, jakou mi může dát, je naučit se mu věřit. Doba se mění. „Lidé si myslí, že sledujeme Sex ve městě kvůli oblečení a vtipům o orgasmech, ale je to feminismus maskovaný za komedii. A přichází nová vlna. Je jen otázkou času, kdy zdi přehrady povolí a příběhy budou psát ženy jako ty.“

Byla jsem na tom mnohem líp než Popelka. Jediné, co ze své noci získala ona, byl princ. Já získám kariéru.

Když jsme přijely na místo, ani Catherine neupoutala pozornost fotografů číhajících před hlavním vchodem. Ale jakmile jsme vstoupily dovnitř, ozval se hlas: „Catherine! Perfektně načasované! Pojďte k nám na oficiální fotografování.“

Než zaujala své místo před velkým bannerem určeným pro oficiální fotografie, vrazila mi svou kabelku a tiše zašeptala: „Díky, dojdeš k baru?“ a opustila mě. Její kabelka bylo psaníčko poseté flitry a ozdobené symbolem Venuše, který časopis City Woman používal místo písmene O v titulu na hlavní straně. Byl to chytrý doplněk na večer, ale já jsem byla pyšná, že moje vypůjčené šaty měly kapsy dost velké na to, aby se do nich vešla rtěnka, peníze a můj služební telefon. Já jsem žádnou kabelku nepotřebovala.

Podle instrukcí jsem našla bar, ale uvědomila jsem si, že vlastně vůbec netuším, co by si Catherine dala k pití. Vzhledem k tomu, že v autě zmínila Sex ve městě, objednala jsem dva koktejly Cosmo, její psaníčko jsem si zasunula pod loket a podařilo se mi opatrně dojít k místu fotografování. Ve chvíli, kdy se jí konečně podařilo se z focení vyvléknout, jsem dopíjela svůj koktejl a byla připravená vrhnout se na její. Když se ke mně připojila, popadla drink, ale kabelku mi nechala.

„Catherine…,“ zvedla jsem psaníčko.

Právě se objímala s módním návrhářem. „Nepotřebujete…“ Pak se starostou.

Nakonec jsem ji celou noc pronásledovala s tou hloupou kabelkou, opouštěla jsem ji, jen když jsem šla k baru pro další koktejly, které jsem v průběhu večera vesele míchala. Jestli si toho všimla, tak nic neříkala – a Catherine Lancasterová by určitě něco řekla, pokud by měla námitky.

Kdybych takto jednala s asistentkami v dnešní době, bála bych se, že to hned napíšou na Twitter nebo pošlou anonymní zprávu do nějakého bulvárního média. Dříve ale mladí začínající redaktoři, jako jsem byla já, považovali za privilegium dělat poskoka těm, kteří si získali místo na vrcholu pyramidy. Byla jsem zvolená tichým hlídačem kabelky.

Můj telefon, schovaný v kapse mých velice drahých značkových šatů, zazvonil poprvé v okamžiku, kdy se začala podávat večeře. Moji rodiče. Nechala jsem hovor spadnout do hlasové schránky. Hloupě jsem se domnívala, že volají, protože jsou pyšní, že jejich dcera je na takové luxusní akci. Samozřejmě že o této události nikdy předtím neslyšeli, ale když jsem pozvání obdržela, snažila jsem se jim vysvětlit, že je velice neobvyklé, aby byl pozván někdo na mé úrovni. Když ale volali o pět minut později znovu a pak ještě o hodinu později, věděla jsem, že se to určitě netýká mě.

Měla jsem dvě možnosti: opustit Catherine u stolu, nebo hovor opět poslat do hlasové schránky. Je možné, že se něco děje s mámou nebo tátou, ale uvnitř jsem tušila, že se to týká Nicky. Vždy se to týkalo Nicky. Zůstala jsem sedět na místě.

Když při podávání dezertu telefon zazvonil znovu, v rychlosti jsem se podívala na malý displej své nokie. Tentokrát hovor přicházel z domu Nicky. Jasně, jak jsem očekávala, bylo to další z dramat mé sestry, přesně načasované na jednu z nejdůležitějších příležitostí, jaké jsem dostala od chvíle, kdy jsem se do New Yorku přestěhovala, abych pracovala na své novinářské kariéře. Tentokrát jsem telefon před zasunutím do kapsy úplně vypnula.

Když Catherine vstávala od stolu, ohlédla se po mně, což jsem si vyložila jako pobídku k tomu, abych ji následovala. Po chvíli, kterou jsem považovala za netypickou kuřáckou pauzu ve venkovním stanu, odešla na toaletu. Konečně jsem si telefon znovu zapnula a přehrála si zprávy z hlasové schránky. Tři byly od mojí matky: „Zavolej mi“, položení telefonu a „Zatraceně, pořád to nezvedá“.

Zbývalo poslední volání – to od Nicky. To byla přesně ona: vybrat si zrovna tuto noc, aby se opětovně zhroutila.

Když jsem zmáčkla přehrávání, nebyl to ale hlas Nicky. Byl to hlas jejího manžela Adama.

Nebylo to poprvé, kdy mi Adam volal kvůli mé sestře, ale tentokrát to bylo jiné. Podobný druh emocí jsem v jeho hlase nikdy předtím neslyšela – vztek smíšený s vyčerpáním a strachem. Samotný vzkaz byl krátký: „Zavolej mi, až budeš moct, ano? Je to důležité.“ Nechal mi číslo svého pracovního mobilu. Znovu a znovu jsem si číslo v duchu opakovala a pak jsem je vytočila.

Když po dvou zazvoněních odpověděl, vyložil všechna fakta jako právník, ne jako manžel. Nicky byla na klinice v Clevelandu. Když mluvil – zatímco kolem mě chodili herci a další prominenti –, představovala jsem si svou sestru. Její dlouhé, medově hnědé vlasy přilepené na lopatky. Oblečení zmáčené z bazénu přitisknuté na štíhlém těle. A miminko – pořád jsem mu říkala miminko – vyplivující chlorovanou vodu z plic.

„Já už s ní takhle nemůžu dál, Chloe. Ne když je tu teď i dítě. Mohla mu opravdu ublížit. Kdybych nevyšel ven…“

Začala jsem protestovat, že Nicky by svému synovi nikdy neublížila, ale uvědomila jsem si, že vlastně nemám žádnou jistotu, že to tak skutečně je. Nicky by nikdy nikomu neublížila vědomě. Ale nějakým způsobem ničila všechny, kteří se dostali do její blízkosti. Vždy to tak bylo.

„Adame, řekni mi, proč skutečně voláš?“

„Potřebuju tvoji pomoc.“

Kolikrát jsem si už všimla, že Adam má mnohem víc společného se mnou než s vlastní ženou? Kolikrát jsem držela jazyk za zuby jen proto, abych nebyla nařčená, že chci zničit jediný (do určité míry) zdravý vztah, který moje sestra kdy měla? Teď jsme tu byli vzdáleni od sebe přes sedm set kilometrů a spojeni pouhým signálem mobilního telefonu a bylo naprosto jasné, na čí stranu se postavím. Adam mě potřebuje.

Náš vzájemný příběh – nezávislý na Nicky – se rozvine až mnohem později, ale dalo by se říct, že tato noc by mohla být označena za úplný začátek. Byl to okamžik, kdy jsem dala přednost Ethanovi před zbytkem své rodiny. Což znamenalo, že jsem si vybrala Adama.

Vůbec jsem netušila, že se za další čtyři roky stanu druhou manželkou Adama Macintoshe ani že o deset let později budu tím, kdo najde jeho mrtvé tělo.

[1] Take Back the Night – mezinárodní nezisková organizace bojující proti domácímu násilí a proti násilí na ženách obecně (pozn. překl.).

I

ADAM

1

O čtrnáct let později

ZADNÍ ČÁST CAFÉ LOUP byla tmavá a chladná, takže pokaždé, když se otevřely dveře a vpustily dovnitř slunce a vlhkost, uvědomila jsem si, že natahuji krk a hledám Adama. Neslíbil najisto, že se k nám přidá, ale já věděla, že reportérka, která se mnou dělá rozhovor, umírá touhou seznámit se „s mužem, který se skrývá za úspěšnou ženou“.

Bohužel jsem udělala tu chybu, že jsem Adamovi o jejích očekáváních řekla. Kdybych si tuto informaci nechala pro sebe, mohla jsem se z toho vylhat a říct jí, že můj manžel měl jinou schůzku a nemohl přijít. Místo toho jsem si připravila nejistotu, tím pádem i případné zklamání, a teď jsem jen nervózně čekala, jestli se ukáže. Přinutila jsem se zaměřit svou pozornost tam, kam patří, a soustředit se.

Reportérka se jmenovala Colby a bylo jí asi tak dvacet pět let. Byla přibližně ve stejném věku jako já, když jsem v New Yorku poprvé dostala novinářskou práci. Prostředí se mezitím ovšem dramaticky změnilo. Když jsem začínala v City Woman, chlubili jsme se průměrným měsíčním prodejem téměř tří set tisíc výtisků a počtem zaměstnanců, který zaplnil celé patro prestižní budovy v centru města. Magazín Eve byl sice jedním z posledních ženských časopisů, ale byli jsme rádi, když se nám podařilo prolomit hranici sta tisíc čtenářů tištěných vydání.

V dnešní době dávala většina vydavatelů přednost novinářům na volné noze. Vzhledem ke změnám na trhu jsem odhadovala, že mladá, nadšená Colby měla profesní životopis alespoň dvakrát delší než já v jejím věku, ale i tak byla ráda, že získala práci na plný úvazek v elektronickém časopise zaměřeném na ženy mileniálky.

Skončily jsme s představováním, a když se podívala do svých poznámek, poznala jsem, že se dostáváme k připraveným otázkám.

„V době, kdy jste byla jmenována hlavní šéfredaktorkou Eve, byli již všichni připravení napsat časopisu nekrolog. Vy jste ale vše naprosto otočila – zvýšil se počet online čtenářů, přidali jste více politiky, odebrali jste zbytečnosti – a teď je Eve jedním z posledních zbývajících úspěšných časopisů zaměřených na feminismus v celé zemi. A vás teď čeká významné ocenění „Novináři ve službách veřejnosti“ za vlivný seriál Them Too. Berete tento okamžik jako vyvrcholení své celoživotní práce?“

Věděla jsem, že pro Colby a její vrstevníky bude má odpověď znít smutně a unaveně, ale řekla jsem si, že bude alespoň autentická. „Vyvrcholení celoživotní práce? Určitě doufám, že ne. Z podobných řečí mám pocit, jako bych už měla odejít do důchodu.“

Zastavila nahrávání na svém iPhonu a začala se omlouvat. „Panebože, omlouvám se. Jste můj velký vzor. Tak jsem to vůbec nemyslela.“

Znovu jsem spustila nahrávání a řekla jí, že by se za své otázky nikdy neměla omlouvat, a poskytla jsem jí odpověď, jakou mohla použít.

„Mám výčitky, že za to vůbec dostávám nějaké ocenění,“ řekla jsem. „Skutečnými hrdinkami jsou ženy, které své příběhy zveřejnily jako první. Hnutí Me Too způsobilo, že se ženy začaly cítit bezpečně a promluvily. Každý věděl, že podobné chování je odporné – a nekontrolovatelné –, ale vždy nás učili, že to musíme vydržet a zvládnout. Nedělat problémy. Usmívat se a přežít do dalšího dne. Pak ale ženy nalezly sílu ve sdílení a mocní muži zjistili, že za své činy mohou nést následky, i když opožděně, a dokonce bez policie a soudů. To bylo výchozím bodem pro vše, takže má práce byla skutečně jen o následování těchto žen a o práci s novináři, kteří pomohli vyprávět jejich příběhy.“

Práce, na kterou se mě ptala, se týkala seriálu představujícího tuto iniciativu, který jsem v Eve spustila. Po začátku hnutí Me Too jsem napsala článek vyjadřující mé obavy, že lavina, kterou hnutí spustilo, se omezí pouze na vysoce profilovaná místa a celebrity. Po počátečních odchodech velkých dravců, kteří po léta páchali ohavné činy, se vliv hnutí přesunul na diskuse o menších přestupcích dalších slavných mužů. Ovlivní ale i místa, kde pracují ženy pod šéfy, o kterých nikdy nikdo neslyšel? A co ženy, které pracují v továrnách nebo v obchodech? Co servírky a barmanky, které jsou závislé na manažerech, aby dostávaly slušné směny, a také na zákaznících, aby měly nějaké spropitné? Abych pomohla vnést světlo i do jejich příběhů, spárovala jsem „běžné“ ženy, které trpěly sexuálním zneužíváním a obtěžováním, se slavnějšími průkopnicemi hnutí Me Too. Osobně jsem napsala články shrnující společné rysy jejich příběhů a dopady následných přátelství. S ohledem na teď již slavný hashtag jsem tohle naše úsilí nazvala Them Too – „Ony také“.

To, co jsem spustila jako experiment, se rozjelo způsobem, jaký jsem nikdy nečekala. Známá herečka, která byla jednou z prvních, kdo promluvil o urážejícím režisérovi, s sebou vzala své Them Too sestry na předávání Oscarů. Moderátorka jednoho televizního pořadu se stala kmotrou čerstvě narozené dcery svého protějšku. A co pro mě bylo nejdůležitější, sedm z top 500 korporací na základě seriálu vyhodilo spoustu manažerů, provedlo změny a zavedlo nová celofiremní pravidla. To vše díky tomu, že ženy využily své celebrity – a já náš časopis – jako způsob, jak přitáhnout pozornost k příběhům těch, které věřily, že nemají žádný hlas.

I přestože jsem se snažila mluvit zejména o ženách, které se seriálu účastnily, Colby samozřejmě chtěla slyšet o všech problémech, se kterými jsem se v průběhu své kariéry potýkala já.

Byly jsme právě u tématu druhého muže, který mi nabídl práci výměnou za sex, když se dveře restaurace znovu otevřely. V tu chvíli jsem už byla hluboce zabraná do příběhu a myslela jsem, že zbytek setkání strávíme s Colby samy. Adam byl už za barem a téměř u našeho stolu, když jsem si ho všimla.

„Panebože, to je ale překvapení,“ řekla jsem a vstala, abych ho přivítala objetím. „Ani si nevzpomenu, kdy jsme spolu naposledy byli ve všední den před pátou hodinou.“

Všimla jsem si, jak si ho Colby prohlíží, překvapená jeho mladistvým vzhledem, stejně jako většina lidí, když se s ním poprvé setkají. Adam byl o šest let starší než já, takže mu bylo čtyřicet sedm, ale dělávala jsem si z něj legraci, že přestal stárnout tak před deseti lety. Zdálo se, že je pro něj geneticky nemožné přibrat na váze nebo začít plešatět.

Okamžitě se objevil náš číšník, Phillip. „A tady ho máme, krásného manžela – doufal jsem, že ho uvidíme.“ Náš byt byl tři bloky od Café Loup. Léta jsme sem pravidelně chodili.

Když si Adam objednal martini, Colby se mě zeptala, jestli jsem si zvykla na to, že ho všude tak nadšeně vítají. „Je to tak otravné,“ řekla jsem s předstíraným naštváním. „Nelžu, ale na téhle planetě neexistuje jediný člověk, který by o něm řekl křivé slovo.“

„Tak to povídej Tommymu Farberovi,“ řekl Adam a natáhl se pro moji skleničku na víno. Ochutnal můj cabernet, pokrčil nos a skleničku mi vrátil. „Ten kluk mi dva roky pravidelně každý pátek nakopal zadek. Myslím, že mám na čele ještě pořád obtisk školní skříňky.“

„Jak jste se vy dva seznámili?“ zeptala se Colby.

Tuto otázku jsem nenáviděla, ale měla jsem připravenou řádně upravenou odpověď. „Znávali jsme se již z Clevelandu, kde jsem vyrůstala. Ale znovu jsme se setkali, až když se Adam přestěhoval do New Yorku za prací.“

Ulevilo se mi, že Colby byla s odpovědí spokojená, a pokračovala otázkami na Adama. Jaké to je, když si úspěšný muž vezme ještě úspěšnější ženu? Zjistila jsem, že jí závidím – a rozčiluje mě –, že v její otázce nezazněl jakýkoli náznak nepohodlí nebo omluvy. Nemá ve zvyku (alespoň zatím) chránit mužské ego.

Zatímco Adam odpovídal, já si užívala roli, kterou jsem hrála tak zřídka. Zářila jsem, když Adam zvědavé Colby vyprávěl, jak pyšný je na každý z mých úspěchů: že jsem začínala jako asistentka, pak se stala redaktorkou City Woman, šéfredaktorkou v malém časopise, vytvořila jsem svou první esej v New Yorkeru, fotila jsem pro zvláštní vydání Cosmopolitanu „40 pod 40“ před třemi lety.

Vyrůstala jsem s rodiči, kteří si skoro ani nevšimli, když jsem náhodou získala ocenění... v čemkoliv. A to byl přesně Adam; vysypal z rukávu celý seznam mých úspěchů. Kolikrát už mi bylo řečeno, jaké mám štěstí, že mám manžela, který je tak pyšný na svou ženu? Jako kdyby to bylo cosi nepřirozeného.

KRÁTKOU CESTU DO NAŠEHO bytu na Dvanácté ulici jsme šli ruku v ruce. „Moc děkuju, že jsi to udělal, Adame. Jestli má Colby přítele, mám pocit, že bude trochu zmatený, proč z něj dnes večer bude tak zklamaná. Byl jsi naprosto okouzlující.“

Podíval se po mně koutkem oka a mrkl.

Doma jsem si uvědomila, že ho automaticky odměňuji za jeho podporu, a nalila mu skleničku sambucy z baru v obývacím pokoji.

Vypil ji jedním lokem a chytil mě za ruce, které jsem mu položila kolem pasu. „Byla jsi s tím rozhovorem spokojená?“ Propletl své prsty s mými, položil si moje ruce za krk a podíval se mi do očí. Pak políbil jedno místo pod mým pravým uchem, což bylo signálem, že pro nás má další plány. „Přísahám, že ta redaktorka na tebe koukala, jako kdybys byla nejmíň Gándhí.“

S Adamem jsme spolu nespali už týdny. Oba jsme měli strašně moc práce. Jediné, po čem jsem toužila, bylo zalézt si do postele s knížkou. „Opravdu jsi vyslovil jméno Gándhího, abys mě nažhavil?“

Zarazil se. „Děje se něco?“ zeptal se. Musím si zapamatovat, že nejméně sexy fráze v jakémkoliv jazyce je Děje se něco?

Dříve, když jsem ještě psávala články do ženského časopisu, skutečně jsem psala, že klíčem k zachování šťastného manželství je alespoň dvakrát do týdne si zaskotačit. „Je mnohem jednodušší vyrovnávat se s problémy, když vám to v posteli klape.“ Nebyla to sice žádná pokroková myšlenka, ale bylo v ní dost pravdy. Zavřela jsem oči a snažila se přizpůsobit jeho dřívější náladě.

„Nic se neděje. Omlouvám se. Jen jsem si dělala legraci.“ Když mě znovu začal líbat, zašeptala jsem: „Prosím, nepřestávej.“ Věděli jste, že podle průzkumu provedeného ženskými časopisy jsou tato dvě slova těmi, která chtějí muži v posteli nejvíc slyšet? Prosím. Nepřestávej.

Když se jeho rty zastavily na mé klíční kosti a chtěly pokračovat dál k břichu, které bych ještě před několika lety mohla nazvat vypracovaným, cítila jsem, jak se mi zrychluje dech. Svlékla jsem si kalhoty a zatoužila dokončit to, s čím začal. Jak se říká, předstírej, dokud se nezadaří.

KDYŽ JSME LEŽELI USPOKOJENÍ – oba dva –, schoulila jsem se Adamovi do náručí tak, jak jsme spávali celé noci, než jsme si koupili větší postel. „Bylo to úžasné. A ještě jednou ti děkuju, že jsi přišel na to hloupé interview.“

„Proč hloupé?“

„Vždyť víš. Přijde mi to hloupé. Nejsem zvyklá být takhle středem pozornosti.“

Díval se na mě snad pět vteřin a studoval můj obličej. „Ale to je to, po čem jsi vždycky toužila, ne? A teď to máš.“

Na těch slovech samotných nebylo nic závadného, dokonce zněla jako gratulace. Ale z nějakého důvodu se mě dotkla. Snažila jsem se přesvědčit sebe samu, že jsem paranoidní, cítila jsem výčitky, že jsem ho zatáhla do interview, které bylo jen o mně.

Když se otočil o 180 stupňů a obrátil se ke mně zády, mé obavy se na okamžik potvrdily. Pak se ale natáhl, chytl mě za paži a položil si ji na hrudník, takže mě k sobě přitiskl. Políbil mi ruce a spokojeně si oddychl. Zničehonic se odněkud objevil náš kocour – Panda. Má úžasnou schopnost objevit se znenadání na nejméně očekávaném místě.

„Nenasyta?“ Adam měl zavřené oči, ale cítil, jak téměř desetikilová chlupatá koule skočila na matraci. Když jsme se vzali, nechali jsme šestiletého Ethana vybrat jméno pro naše koťátko. Zvolil jméno Nenasytný Panda z důvodu, který jsme dodnes nepochopili. Za těch deset let jsme to jméno používali v různých obměnách.

„Hmm.“ Když se Panda stočil do klubíčka a opřel se mi o záda, usmála jsem se. Cítila jsem se šťastná a uvolněná.

Když jsem zaslechla, jak se otvírají hlavní dveře bytu, nebyla jsem si jistá, jestli už jsem spala, nebo jen měla zavřené oči. Podívala jsem se na hodiny. Ještě nebylo ani deset. Ethan dorazil o hodinu dříve, než měl dovoleno.

„Jdu se podívat, jestli něco jedl,“ řekla jsem.

„Je mu šestnáct. Myslím, že už měl alespoň tři večeře. Zasloužíš si pořádně se vyspat. Zítra máš velký den.“

Oba jsme věděli, že se budu celou noc jen převalovat. S psaným slovem jsem se vždy cítila sebejistě, ale na slavnostním předávání sen se budu muset postavit před stovky lidí a přednést projev. Připravovala jsem se na něj celý týden. „Ještě pořád nemůžu uvěřit, že se to opravdu děje,“ zašeptala jsem.

Přitáhl mě k sobě a ruku položil na mé nahé stehno. Bylo to příjemné.

„Hele, ještě k tomu zítřku. Neměl jsem příležitost ti to říct dřív. Něco se objevilo v práci a možná přijdu o něco později.“

Byla jsem ráda, že mi neviděl do obličeje. Když mi tu novinku tak ledabyle oznámil, bylo to, jako kdyby mi vlepil facku. Snažila jsem se udržet klidný hlas. Nechtěla jsem reagovat tak, jak očekával.

„Co je to? Možná bych si mohla promluvit s Billem.“ Hlavním partnerem Adamovy firmy byl právník časopisu Eve, který byl zároveň mým blízkým přítelem.

„Ne, je to klient. Gentry.“

Věděla jsem, že byl pod velkým tlakem, aby firmě přinášel nový byznys, a že jeho největší klient Gentry Group byl důležitou součástí. „Tak… o kolik později myslíš, že přijdeš?“

„Třeba vůbec, možná to stihnu. Přilétají z Londýna a měl bych se s nimi setkat v nějaké konferenční místnosti poblíž letiště JFK. Jsem na nich hodně závislý.“

„Ale přijdeš určitě?“

„Nevím, miláčku. Ale určitě se pokusím. Ty přece víš, jak moc pyšný na tebe jsem, že ano?“

Políbil mi ruku, natáhl se k nočnímu stolku a zhasl lampičku. Poslouchala jsem jeho pomalý, klidný dech a potmě jsem si v duchu opakovala svůj projev.

2

PO CELÝ SVŮJ ŽIVOT JSEM byla tím, kdo dodržuje zvyky. Na vysoké škole, kdy ostatní studenti prohledávali nabídku odpoledních přednášek, aby se přizpůsobili svým spánkovým zvyklostem, jsem byla tím, kdo si nastavil budík na sedmou, abych mohla vyrazit do posilovny a stihla vše před přednáškou začínající v devět hodin. Každého šestého v měsíci jsem se zabývala účty, každou sobotu prala, v neděli nakupovala jídlo. Dokonce i teď jsem si vždy k obědu objednávala z lahůdek pod naší kanceláří dvě stejná jídla – řecký salát s lososem nebo pečené hovězí s žitným chlebem. Pouze výjimečně jsem jedla venku, pokud se nejednalo o jednu z mých pěti oblíbených restaurací, kde jsem si vždy sedala ke stejnému stolu a objednávala si stejná jídla. Žádný chaos, žádné drama. Nudné? Pro někoho určitě. Ale já byla přesvědčená, že rutina a rituály byly klíčem jak k mé spokojenosti, tak k mé výkonnosti, které – a je to tak – jsou vzájemně propojené.

Není tedy žádné překvapení, že jsem svou rutinu dodržovala i v práci. Jen výjimečně jsem přesně v osm třicet neseděla u svého stolu.

Ale den, kdy budu poctěna oceněním „Novináři ve službách veřejnosti“, byl vzácný a výjimečný. Ta noc bude oslavou svobody tištěného slova a obecněji i prvního dodatku americké ústavy. Předává se v Přírodovědeckém muzeu a není tak módní jako večírek Vogue v Metropolitním muzeu umění. Neformálně se této události říkalo galavečer podivínů. Věděla jsem, že když půjdu do kanceláří Eve, zaměstnanci za mnou budou celý den chodit s gratulacemi – někteří upřímně, mnozí z podlézavosti. Navíc bych v každém případě musela stejně odejít dřív, abych se stihla připravit. Tak jsem se rozhodla pracovat z domova.

Teď něco k lidem, kteří přísahají na rutinu. Když už se rozhodnou odtrhnout od obvyklých věcí, dělají to ve velkém. Řecký salát nahradí velká pizza. Jeden vynechaný den v tělocvičně se zvrtne v měsíční válení na gauči. To, že jsem půl dne pracovala z domova, znamenalo, že ještě v jednu hodinu odpoledne jsem ležela v posteli v pyžamu a peřinu mi zatěžovala desetikilová předoucí mašina jménem Panda.

Ale notebook jsem měla zapnutý a udělala jsem víc práce, než by se mi podařilo v kanceláři. Upravila jsem jeden článek o změnách politiky současné zdravotní péče a jejich důsledcích na přístup k hormonální antikoncepci a přesunula jsem se na článek, který jsme chystali o kandidující mladé ženě, která se stala nejmladší osobou zvolenou do Kongresu. Tím, že v průběhu primárek sesadila z trůnu člena nejvyššího vedení Republikánské strany, otřásla celým politickým zřízením. Její oponent si byl tak jistý svým dalším funkčním obdobím, že s ní odmítl jakoukoliv debatu. Ve skutečnosti nikdy ani nevyslovil její jméno, až do chvíle, než ho s dvojciferným náskokem v hlasování vyřadila ze hry. Ještě víc šokující bylo, že vyhrála v silně republikánském okresku způsobem, který spojil ekonomické zájmy, včetně sociálních hledisek, a naplno zaútočil proti vlivu korporátních peněz ve volebním procesu. V návaznosti na její šokující vítězství začali vědci vyzývat obě strany k tomu, aby přehodnotily svou fanatickou věrnost jedné straně. Dokonce i skeptik jako já při čtení článku začal věřit v nadějnou budoucnost. Možná že další generace najdou způsob, jak rozdělenou zemi spojit.

Moje příjemné pocity se rozplynuly v okamžiku, kdy jsem otevřela soubor v Dropboxu, který poslal fotograf, kterého jsme najali na focení. Kam zmizela kandidátka, která nosila vlasy sepnuté do culíku? Kam se poděly její džíny a pestrobarevné svetry, které nosila v průběhu kampaně a mezi lidi? Byla to koneckonců žena, která zveřejňovala každou sexistickou narážku, kterou obdržela potom, co na oficiální focení přišla nenalíčená. Teď mou obrazovku zaplavily přehnané glamour fotky. Bylo jich víc než sto, ale všechny byly stejné. Složité účesy, kouřové líčení, nalíčené rty. Ani jsem se nechtěla ptát, kde všechny ty šaty vzaly. Jedno ze sak jsem poznala, bylo z poslední kolekce Prady.

Zřetelně jsem viděla výzvy k bojkotu Eve. Zrušené předplatné. Příspěvky na Twitteru o zániku posledního feministického tištěného časopisu. Někdo vtipnější než já by rychle začal parodovat titulní stránku časopisu.

Z každé další fotografie mi bylo víc a víc zle. Když jsem viděla fotku, kde byla kongresmanka oblečená jako sexy knihovnice se silnými brýlemi, skoro jsem zakřičela. Co si ksakru ten fotograf myslel? A proč s tím ona vůbec souhlasila?

Vyskočila jsem ze souboru fotografií a začala psát e-mail Maggie Hartové, redaktorce, která měla článek na starosti. Ahoj Maggie, prohlížím si tu fotky Sienny Hartleyové. Byla jsi u focení? Její vzhled na fotkách mi připadá dost problematický, ne? Prosím tě, zjisti, jestli fotograf nemá i jiné snímky, které bychom mohli použít. Dík, CAT.

Chloe Anna Taylorová. Zaměstnanci časopisu tak dobře znali mé iniciály, kterými jsem zakončovala veškeré své e-maily, že mi mezi sebou říkali „Cat“.

Věděla jsem, že bych při čekání na odpověď měla od počítače odejít, ale nemohla jsem si pomoct. Po čtyřiceti letech práce, především na dobrých návycích, se mi v poslední době podařilo vypěstovat si pár extrémně špatných. A stejně jako jsem to dělala každý den – většinou i několikrát denně –, přeskočila jsem i tentokrát na Twitter a vyhledala komentáře, kde je o mně zmínka. Stačí jeden malý @ před mé uživatelské jméno, a mou pozornost získají naprosto cizí lidé.

Teoreticky jsem stránku začala využívat k tomu, abych mohla komunikovat přímo se čtenáři Eve. V dnešní době nemůže tištěný měsíčník přežít pouze díky obsahu časopisu. Oddělení našeho digitálního marketingu čítalo téměř 30 procent ze všech zaměstnanců a od každého ze zaměstnanců Eve se očekávalo, že bude budovat a udržovat online prezentaci v souladu s úsilím časopisu prezentovat svou značku.

U všech příznivých příspěvků jsem klikla na symbol srdce, čímž jsem vyjádřila, že se mi líbí. Děkuji @EveEIC. Pomohli jste mi najít odvahu a včera večer jsem zavolala svému šéfovi. Vyděsila jsem ho k smrti! #ThemToo #MeToo.

@EveEIC. Cítila jsem se jako jedna z nich, ale teď jsem to i já. Minulý týden jsem zašla na HR oddělení. Kolega, co mě obtěžoval, dnes dostal padáka! Čas vypršel! Následováno třemi emotikony tleskajících rukou.

Odpověděla jsem na komentář: Svými příběhy měníme svět! Pokračujme dál! V množství je síla. #ThemToo #MeToo.

Jenže na každých pět pozitivních odpovědí byl alespoň jeden troll.

@EveEIC Jsi jen naštvaná, protože tvoje vagína je tak vyschlá, že tě žádnej chlap nechce.

Dovedete si představit mít za manželku @EveEIC? Taková kunda, co nenávidí chlapy!

Moji oblíbení byli ti, kteří se snažili předstírat, že o mně vědí něco osobního.

@EveEIC Chováš se, jako bys nepotřebovala chlapa, ale vsadím se, že se k tobě tvůj muž doma chová jako ke psovi.

Ale většinou mi rádi psali, že kdybych byla atraktivnější, nebyla bych taková feministka. @EveEIC Mohla bys trochu zhubnout. Vykašli se na práci a začni běhat!

Na tento komentář odpověděl další uživatel: Je trochu silnější, ale chlape, já bych ji ošukal, že by čuměla!

A další a další a další. To už jsem viděla tolikrát. Jakmile hnusné komentáře dosáhly bodu zlomu, vlákno konverzace se změnilo v soutěž typu: Kdo dokáže být nejhorším člověkem ve 140 znacích?

Chtěl bych, aby @EveEIC měla dceru, abych je mohl znásilnit obě.

Cink, cink, cink. Našla jsem vítěze. Klikla jsem na odpovědět a začala psát.

Z těchto komentářů vidím, že vyhráváme válku. #strachyutíká #posera

Věděla jsem, že mých 320 tisíc sledujících se do toho chlapa (alespoň předpokládám, že je to chlap) pustí a nepřestane, dokud si sám nezruší účet. Ale i tak jsem jeho komentář nahlásila jako nevhodný.

Adam mě varoval, abych podobné výhružné komentáře, které dostávají ženy na internetu, ignorovala. Měla jsem například možnost ignorovat všechny zmínky o mně tím, že bych odfiltrovala příspěvky lidí, které osobně neznám. Ale to bylo v rozporu s mou snahou být v přímém kontaktu se čtenáři Eve.

Kromě toho se nenechám umlčet hrstkou zbabělců ukrývajících se za anonymitu internetu. A jak říká mé motto na Twitteru: „Nenechám se nikým odstrčit do kouta.“

Jakmile jsem se do toho pustila, nemohla jsem přestat. Zavřela jsem Twitter a podívala se na Poppit, což je stránka, kam se posílají vzkazy, a je to možné naprosto anonymně, dokonce i bez nutnosti registrace. Dala jsem vyhledat své jméno a na obrazovce se objevila celá strana nenávistných komentářů. Když mě nenazývali vyschlou, zahořklou starou čarodějnicí, označovali mě za couru a děvku, která se tam, kde je, dostala přes postel – přestože jsem se vdávala v jednatřiceti letech, kdy už jsem byla šéfredaktorkou v City Woman a po několika měsících jsem se stala hlavní šéfredaktorkou místních kulturních novin. Navíc můj manžel byl právník, který s vydavatelským průmyslem neměl vůbec nic společného. Pokud něco, tak jsem já pomohla jeho kariéře. Ale samozřejmě nikdo z těchto cizích lidí, kteří mě nenáviděli za to, že se snažím pro ženy udělat svět alespoň trochu bezpečnějším, o tom nic nevěděl.

Zrovna jsem se chystala stránku zavřít, když se objevil nový komentář od uživatele jménem KurtLoMein. Je to pokrytec. Plná drsných řečí o tom, jak se musí změnit svět v chování k ženám, ale ve vlastním životě je zbabělec. Záleží jí víc na tom, aby ji ostatní viděli jako dokonalou, než na vlastním životě. Prsty jsem držela nad klávesnicí. Věděla jsem, že bych neměla odpovídat, a neměla jsem ani tušení, jak zareagovat. Cinknutí příchozího e-mailu mě vytáhlo ze žumpy sociálních sítí. Byl to e-mail od Maggie, odpověď na mou zprávu ohledně focení.

Ahoj Chloe. Fotky se ti nelíbí? Ach jo! Byl to nápad Sienny, chtěla parodovat směšné glamour fotky. Byla z toho naprosto nadšená, ale můžu ji požádat o nějaké fotky z její kampaně, jestli se ti tyhle tak strašně nelíbí. Dej mi vědět. Maggie

Téměř ihned následovala druhá zpráva.

Právě jsem ti volala do kanceláře, abychom to mohly probrat osobně, ale Tom říkal, že jsi dnes mimo. Cítím se strašně. Měla jsem fotografa požádat i o jiné snímky, ale nechala jsem se unést Sienniným nadšením. Můžu to nějak vylepšit? Maggie

P. S. Gratuluju ještě jednou k dnešnímu ocenění! Doufám, že to bude skvělý večer!

Klikla jsem zpět na fotografie a najednou je viděla v úplně jiném světle. Připadala jsem si jako jeden z těch lidí, kteří se rozčílí nad e-mailem, o kterém později zjistí, že byl psaný ironicky. A já byla tím blbečkem, který neporozuměl vtipu. Bylo mi jen čtyřicet, ale připadala jsem si… staře.

Nedělej si s tím hlavu. Začala jsem psát. Jen jsem se chtěla ujistit, že Sienna je s těmi fotkami 100% spokojená. CAT

Znovu jsem si pročetla svůj původní e-mail, abych se ujistila, že si s touto zprávou neprotiřečí. Když jsem klikla na Odeslat, zjistila jsem, že zase přemýšlím o tom posledním ošklivém vzkazu na Poppitu. Opravdu jsem se starala víc o svoji image než o realitu?

O pár minut později zazvonil domácí telefon. Byl to Les, odpolední vrátný, a dával mi vědět, že právě přijela Valerie. Valerie byla ženou, kterou jsem si objednala, aby mě učesala a nalíčila na dnešní galavečer. O dvě hodiny později a o 500 dolarů chudší budu vypadat jako starší verze ženy z ironických fotografií, které můj časopis za měsíc vydá. Nechtěla jsem moc přemýšlet o tom, co by na to asi řekla Maggie Hartová.

„TAK CO NA TO ŘÍKÁŠ?“ ZEPTALA se Valerie. Seděla jsem tak dlouho na kraji postele, že když jsem se postavila, bolely mě nohy.

Když jsem se podívala do zrcadla, skoro jsem se nepoznala. Moje normálně rovné tmavě hnědé vlasy po ramena byly upravené do dokonalých loken, které spadaly ke straně. Moje pleť vypadala přirozeně, ale jasně a bezchybně. Použila světlou tvářenku a bezbarvý lesk na rty a oči zvýraznila tmavým, kouřovým líčením. Moje tvář ve tvaru srdce získala dosud neznámé rysy.

„Jsi kouzelnice, Valerie.“ Poprvé jsme se setkaly, když moje obvyklá maskérka chytla střevní chřipku a poslala místo sebe kamarádku. Když jsem se podívala na Valerii, která místo vlasů měla jasně růžového kohouta a spoustu piercingů, nebyla jsem si jistá, že je tím správným člověkem. Ale byla jasným důkazem toho, že někteří lidé se prostě rozhodnou jít vlastní cestou, i když by byli bez problémů schopní kráčet s ostatními v jednom šiku.

„Chceš se obléknout, než ti naposledy přelakuji vlasy?“

„V těch šatech se cítím nacpaná jako klobása. Chci počkat až na poslední chvíli.“

„Tak jo. Ale buď opatrná, ať si nesetřeš make-up. Rty máš teď naprosto dokonalé. Zkus s nimi nic moc nedělat. Ale kdyby bylo potřeba, nechám ti tu konturku i lesk. Ale na ten lesk použij štěteček, nenanášej ho rovnou z tubičky.“

„Chápu, Michelangelo. Nezničím tvé umělecké dílo.“

„A nepotřebuješ pomoct se zipem nebo tak? Můžu počkat, kdybys chtěla.“

Odmítla jsem nabídku s tím, že Adam bude doma včas, kdybych potřebovala pomoct, i když jsem o něm od včerejší noci neslyšela. Ráno odjel dříve, než jsem se probudila.

Když jsem zaslechla zavrzání vchodových dveří, Valerie právě lakovala mé pečlivě uspořádané lokny. Na lednici jsme měli už alespoň tři týdny přilepený papírek, který měl jednomu z nás připomenout, že máme zavolat opraváře nebo koupit olej. Toužila jsem po dnech, kdy u nás doma podobné papírky nikdy nevydržely déle než dva dny. Oba jsme teď byli tak zaneprázdnění.

„Vidíš?“ řekla jsem a cítila, jak se usmívám. „To bude asi on.“

Šly jsme za zvuky do kuchyně. Místo Adama tam stál Ethan, dveře lednice byly otevřené, a hledal něco, co tam očividně nebylo.

„Jé, ahoj Valerie.“ Od poslední zimní sezony večírků, kdy Valerii viděl naposledy, mu hlas klesl alespoň o oktávu. Okamžitě se narovnal a dveře lednice zavřel.

Když ho Valerie objala a políbila na tvář, bylo mi nepříjemné sledovat, že si vůbec neuvědomovala, co to s mým dospívajícím synem dělá. Ethan zatím vůbec nevyjádřil nějaký zájem o randění, ale během posledního roku jsem si u něj všimla velkých změn. Dokonce jsem o tom mluvila i s některými fajn učiteli u něj ve škole. Dobré zprávy (alespoň z mého pohledu) byly ty, že v přesunu zájmu od videoher a od sledování hloupých videí „Nezkoušejte doma“ na Youtube ke skutečnému zájmu o dívky byl trochu pozadu. Špatné zprávy ale byly, že ještě stále nepřišel na to, jak se v přítomnosti osob opačného pohlaví cítit v pohodě.

„Tak jo, Valerie,“ řekla jsem a poklepala jí na rameno, abych odtáhla její pozornost od Ethana. „Ještě jednou děkuju, že jsi mě takhle krásně upravila. Jsi opravdu umělec.“

Když jsem doprovázela Valerii ke dveřím, cítila jsem, jak ji Ethan sleduje. Bude ale trvat ještě několik týdnů, než si položím otázku, jestli to byl další náznak toho, že s mým synem je něco v nepořádku.

3

NAVZDORY POPULISTICKY ZNĚJÍCÍMU názvu byl galavečer při předávání ocenění „Novináři ve službách veřejnosti“ přehledem toho, kdo je kdo mezi těmi, které by většina lidí vzemi nazvala „mediální elitou“. Jak ale bylo typické pro newyorskou společenskou scénu, ne všechny úrovně elit si byly rovné. Ikdyž ceny vstupenek začínaly na 500 dolarech, připomínka hierarchie večera začínala už uvstupu. Jako příjemce hlavní ceny večera jsem se dozvěděla, že srodinou budeme sedět ustolu číslo 2. Cítila jsem drobné zadostiučinění, když jsem zaslechla, jak mému bývalému zaměstnanci, který nás opustil kvůli malému povýšení ukonkurenčního časopisu, sdělovali, že může program sledovat od stolu číslo 132 na balkoně nad jevištěm.

„Jste tu všichni tři, paní Taylorová?“ zeptala se súsměvem mladá žena. Nebyla omoc starší než Ethan, pravděpodobně dcera jednoho zčlenů správní rady, která dobrovolně pomáhala výměnou za zmínku vpřihlášce na vysokou školu.

„Můj otec nepřijde,“ řekl Ethan. „Takže budeme mít jedno místo volné. Víte, kdybyste si třeba potřebovala odpočinout nebo tak.“

„Můj manžel jen přijde později,“ ujistila jsem ji. „Adam Macintosh.“

…

Table of Contents

Před čtrnácti lety

ADAM

1 O čtrnáct let později

2

3