Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Therese Anne Fowlerová

Dáma z dobré rodiny

Alva Vanderbiltová, žena v rukavičkách, která změnila svět

Z anglického originálu A Well-Behaved Woman, vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press v New Yorku v roce 2018, přeložila Věra Kotábová.

Verše Johna Donna na str. 421 přeložil PhDr. Zdeněk Beran.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2019 U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz, www.metafora.cz

jako svou 7320. publikaci

Redakce Petr Lehečka

Korektura Květa Svárovská

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o.

A Well-Behaved Woman © 2018 by Therese Anne Fowler

Published by St. Martin’s Press, New York, USA

Translation © Věra Kotábová, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-368-1 (ePub)

ISBN 978-80-7625-367-4 (pdf)

ISBN 978-80-7359-929-4 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa i události jsou dílem autorčiny obrazotvornosti nebo jsou použity v rámci fiktivního vyprávění.

Johnovi, z mnoha důvodů

Ženin osud je dán láskou,

kterou přijímá

– George Eliot

PERLY

Má oči jasné jako diamanty,

jak perly nevinné rtíky,

toť drahokamy nevěstiny,

zdobící americké dívky.

Z Příručky pro mladé dámy

(neznámý autor)

I

KDYŽ SE JÍ PTALI na Vanderbiltovy a Belmontovy, na jejich oslavy a akvizice, honosné domy a plesy, soudní pře, zrady a roztržky, když se jí tedy ptali, jak se stalo, že se ocitla uprostřed toho všeho, Alva vždycky odpovídala, že to začalo úplně obyčejně. Byla jednou jedna zoufalá mladá žena, poloviční sirotek, jejíž otec navíc umíral stejně rychle, jako mizely i jeho peníze. Psal se rok 1874. Léto. Bylo jí jednadvacet a připadala si jako přezrálé ovoce hnijící na větvi.

„Děvčata, zůstaňte pohromadě,“ zavolala paní Harmonová na osm dívek, oblečených v obyčejných denních šatech a kloboucích bez stuh, které právě opustily bezpečí dvou povozů a shlukly se jako housata před činžovním domem. Budovy v téhle čtvrti byly natěsnané a přecpané. Cihlami vydlážděné vozovky úzkých ulic hyzdily koňské koblihy, které vydávaly v odpoledním žáru štiplavý puch. Postranní uličky byly poseté vyhozenými roztrhanými matracemi, polámaným nábytkem a zrezivělými plechovkami. V nehybném vzduchu se převaloval kouř z uhlí. Z oken jedné prádelny vedle druhé se po celém bloku domů od Broome Street až po Grand Central linuly čpavé výpary.

„Zůstat pohromadě?“ podivila se Alvina sestra Armide. „A kam si asi tak představuje, že bychom šly?“

„Nejspíš někam k čertu,“ odpověděla jedna z dívek. „Jako všichni tady.“

Dívka, která promluvila, byla slečna Lydia Rooseveltová z rodiny Rooseveltovy, žijící v Oyster Bay, sestřenice nebo možná neteř (Alva si nevzpomínala přesně) jedné za zakladatelek dobročinného spolku. Kdyby se Alva zeptala, určitě by ji do posledního detailu obeznámila s rodinnou historií. Alva se ale nezeptala.

Mezi „všechny“, které měla Lydia na mysli, patřily ony početné vychrtlé dívky a ženy, obtěžkané balíky prádla spěchající za prací, několik starých mužů posedávajících na stoličkách nebo opírajících se o zeď a ty nejšpinavější děti, jaké kdy Alva viděla, hrající si na ulici.

Slečna Hadley Bergová, přítelkyně slečny Rooseveltové z jejího společenského okruhu, řekla: „Abychom byly fér, co jiného jsme mohly čekat? Tihle lidé se jako podřadní už narodili.“

„Tomu snad nevěříte,“ odporovala Alva.

„Nevěřím čemu?“ opáčila slečna Bergová a upravila si klobouk tak, aby jí stínil tvář. „Že jsou podřadní?“ Ukázala na chlapečka, který si prohlížel kolena plná strupů a šťoural se přitom v zubech. „Že je jejich chudoba přirozená?“

„Ano,“ souhlasila Armide. „Prostředí zajisté hraje roli.“

Alva se na ni podívala. Obě věděly své. Jestli se jejich životní poměry rychle a dramaticky nezlepší, ony i jejich dvě mladší sestry mohou být zrovna tak dobře těmi, kdo bude žít v jednom pokoji bez tekoucí vody a usilovat o nějakou obživu v tmavé uličce nebo na dvorku všem na očích. Už teď úzkostlivě odměřovaly porce jídla, omezovaly zábavu a musely si vystačit se dvěma sloužícími tam, kde byly zvyklé mít jich devět. A tuhle trpkou pravdu skrývaly, jak jen dovedly.

Skupinka čekala, až paní Harmonová vydá pokyny kočím, kam mají vyložit jejich košíky. Každý z nich obsahoval dvacet mušelínových sáčků zavázaných motouzem. Byla v nich malá šicí sada obsahující dvě jehly, nit, špendlíky a náprstek a dále kostka mýdla, knížečka povzbudivých říkanek, lízátko a čtyři centy. Dívky strávily dopoledne plněním pytlíků a teď se je chystaly předat nejchudším dětem na Manhattanu – nalezencům, malým tulákům, dětem přistěhovalců, sirotkům, pouličním darebům, zkrátka všem, na koho si jen vzpomenete. Paní Harmonová mínila, že zručná osoba, která se naučí šít, si může vydělat až deset dolarů týdně. A i ti nejmenší si mohou přijít až na dvacet centů denně, což může být zásadní změna v jejich životě.

„Ty bílé chlapce můžete umýt, poslat do školy, ale stejně z nich nebudou gentlemani,“ usoudila slečna Rooseveltová. „Nemůžou. Bůh to s nimi nezamýšlel.“

Slečna Bergová dodala: „Kdyby tahle sorta lidí dokázala odolat alkoholu, když se objeví nějaká nesnáz…“

„V tom to právě je,“ navázala slečna Rooseveltová, „Irové se prakticky rodí opilí a jejich mužští – přiznejte si to – se bez lahve neobejdou, ať dělají, co dělají. A dokonce i jejich ženy k alkoholu tíhnou. Museli jsme kvůli pití propustit minulý týden služku. Matka ji načapala úplně namol, jak si strká do kapsy stříbrné příbory!“

„Němci jsou skoro stejně strašní,“ poznamenala slečna Bergová.

„To je fakt, my jsme měly hroznou německou vychovatelku,“ souhlasila Armide.

„Měly? Kdo se teď stará o vaše sestry?“ podivila se slečna Rooseveltová.

„Armide,“ odpověděla Alva. „Je víc než kompetentní, a co maminka umřela, sestry chtějí jen ji.“

„Čtyři neprovdané dívky bez matky?“ potřásla hlavou slečna Rooseveltová. „To je nanejvýš nešťastné.“

„Ale nejhorší jsou židovky,“ nevzdávala se tématu slečna Bergová. „Tedy ne pokud jde o pití. Mám pocit, že tvrdý alkohol mají zapovězený. Jsou takové… záludné a podvodné. Potměšilé, to je to správné slovo.“

„Předpokládám, že bílé křesťanské Američanky jsou perfektní,“ sekla ironicky Alva.

Slečna Rooseveltová protočila panenky: „Jen konstatujeme fakta, slečno Smithová. Možná kdybyste měla lepší vzdělání, poznala byste, jak hloupě mluvíte.“

Armide se postavila mezi ně. „Mám pocit, že paní Harmonová už je hotová.“

„Takže děvčata,“ připojila se k nim paní Harmonová. „Připomínám vám, že správné křesťanky jsou velkorysé skutkem i slovem.“ Nasměrovala každou k jednomu košíku a přiměla je, aby si vybraly partnerku. Pak pokračovala: „Každý se může povznést, bez ohledu na původ. Když člověk dostane správné ponaučení a výcvik, může být spořádanou a zodpovědnou osobou.“

„Ano, paní Harmonová,“ zašvitořily dívky sborem.

Spořádaná a zodpovědná. To je nejvíc, v co by mohla Alva a její sestry doufat za předpokladu, že se alespoň jedna z nich dobře vdá, což je obtížný úkol, jestliže nemají co nabídnout. Když sestry Smithovy přišly z potupeného Jihu do New Yorku a pak se sem znovu vrátily poté, co prožily válečné roky ve Francii, nebyly už dobrou partií pro zazobané mladé muže ze starobylých manhattanských rodin. Nebyly ani dost významné pro vlny mladých zbohatlíků, kteří se sem drali v celých tlupách a toužili vystoupat po společenském žebříčku. Musely se zaměřit na úzkou vrstvu někde mezi těmito dvěma skupinami.

Jenže to zatím zůstalo bez odezvy. Mělo to jeden háček: byly čtyři perfektně vychované mladé dámy v tlačenici mnoha dalších, jim podobných a po válce zbývalo o poznání méně mužů, o něž mohly usilovat. Když se to vzalo kolem a kolem, Alva váhavě souhlasila s tím, že se pokusí okouzlit jednoho z těch chlapíků, a mohla jen úpěnlivě doufat, že ke svatební dohodě dojde v horizontu několika týdnů.

Paní Harmonová vešla do budovy a mladé dámy se seřadily za ní. Zastavily se v zapáchající tísnivé hale. Vzduch tam byl o hodně teplejší než venku. Paní Harmonová si otřela čelo a krk. Slečna Rooseveltová si přitiskla kapesníček k nosu.

„Když budeme dostatečně efektivní, nebudeme tu muset být dlouho,“ vyslovila se rozhodně paní Harmonová. Přidělila slečnám Rooseveltové a Bergové přízemí a pak vedla svůj houf do dalších pater. „Smithovic dívky, vy budete mít třetí patro,“ ukázala směrem do temného vnitřku budovy. „V pořádku? Budu venku, kdybyste mě potřebovaly.“

„To je mi vás líto,“ ušklíbla se slečna Rooseveltová.

„Mně taky,“ přidala se slečna Bergová. „Slyšela jsem, že nahoru dávají malomocné a idioty.“

„I malomocní a idioti si zaslouží naši dobročinnost,“ odpověděla Armide a výstražně se podívala na Alvu, aby se nepouštěla do debaty.

Alva vyrazila po schodech nahoru. Nedopřeje jim té satisfakce, aby si myslely, že ji urazily. Přízemí, nebo třetí patro – jaký je v tom rozdíl? Jen okolnosti. Nic podstatného.

Armide šla těsně za Alvou. Pach moči byl čím dál silnější, stoupal po schodišti nahoru spolu s horkým, vydýchaným vzduchem. Alva se snažila mělce dýchat ústy, zavěsila si košík na předloktí a oběma rukama si přizvedla sukni, aby ji uchránila před mastnou špínou z podlahy. Slyšela, jak ostatní už dole klepou na dveře. Dobré odpoledne, madam…

Instrukce zněly: po dvou dívkách na patro, zastavit se u každého bytu. Na dveře klepat zdvořile, představit se, zeptat se na děti. Budou-li pozvány dovnitř, mají zůstat v předsíni a ničeho se nedotýkat. Vši a blechy skáčou! Mají nabídnout jednu sadu dárků každému dítěti mezi šesti a čtrnácti lety. Ve čtrnácti se už musí každý postarat sám o sebe. To už by si měl umět obstarat prostředky a nenechat se vyšoupnout z domova a poslat z Hlavního nádraží bůhvíkam, nejspíš na práci někam na farmu, na plantáž nebo do dolů. Alva slyšela, že některé jižanské rodiny si braly chudé děti, aby jim nahrazovaly otroky, o něž přišly po zrušení otroctví. Některé dívky byly poslány na Západ do nových teritorií, kde se musely stát manželkami. Představovala si to: osiřelé, vyhnané ze sirotčince a nucené provdat se za starého, poďobaného a tabák žvýkajícího osadníka, vstávat před rozbřeskem, aby podojily kozu nebo krávu, jedno usmrkané dítě v náručí a druhé na cestě… Alva byla šťastná, že její nejmladší sestře Julii už bylo patnáct.

Alva a Armide vystoupaly až do ztemnělého třetího patra a zastavily se, aby popadly dech. Byl tam divný kovový puch, štiplavý a pronikavý. Alva zapátrala, odkud se bere, a všimla si mladé ženy ležící nehybně u druhých dveří. Krev, tak tmavá, že vypadala skoro jako černá, se v kaluži rozlévala zpod promáčené sukně. Armide vydechla, otočila se a běžela dolů po schodech, aby s paní Harmonovou přivolaly pomoc.

Chvějící se Alva si klekla u dívčina ramene a vzala ji za ruku. Byla studená a ochablá. Pohlédla na její hrudník; nezvedal se. Přiložila k němu ucho. Ticho.

Posadila se. Ruce se jí třásly a tělo chvělo tak zimničně, že se musela obejmout oběma rukama a pevně si je přitisknout na žebra.

Dívka byla mrtvá. Zemřela vyděšená a v bolestech.

Před dvěma lety byla Alva na nějakém večírku, kde se dvě ženy středního věku, dobře živené a ověšené perlami a kožešinami, bavily o výletu do slumů:

Nebylo to fascinující?

Ano, strašně! Představ si, že bys tak žila – to bys asi dlouho nevydržela.

Lidé radši umřou, jen aby se odtamtud dostali!

Smály se vlastní chytrosti. Alva se také smála, nevědoma si tenké hranice mezi bohatstvím a chudobou. Umřít, aby se odtamtud dostali, cha, cha!

Teď tu sedí u mrtvé dívky. Zemřela vyděšená z toho, co se jí přihodilo, anebo v úlevě, že už to bude mít za sebou?

Někdo běžel nahoru po schodech.

„Katie?“ vyhrkla dívka, nápadně podobná té mrtvé. „Ach ne, ne, ne!“ Alva se odsunula, když děvče pokleklo, vzalo mrtvou za ramena a pokusilo se ji zvednout. „Katie, no tak,“ vzlykala. Hlava mrtvé se zvrátila dozadu. V dívčiných očích se objevila panika. „Říkali, že poslali pro doktora, ale že to možná bude trvat několik hodin. Odkud krvácí? Co uděláme?“

„Je pozdě,“ konstatovala Alva. „Je mi to líto. Už nedýchala, když jsme… Přišly jsme pozdě.“

„To nemůže být pravda!“ křičela dívka. „Co se jí stalo? Když jsem ráno odcházela, nic jí nebylo.“

„Je mi to strašně líto.“

Alva měla v peněžence asi padesát centů. Ruka se jí třásla, když je podávala děvčeti. „Víc nemám, ale…“

Dívka ji odstrčila. „Peníze to nespraví!“

„Můžou trochu pomoci…“

„Vy… lidi. Vypadněte odsud,“ vykřiklo děvče. Tváře měla červené a tekly jí po nich proudy slz. „Ven!“

„Je mi to líto,“ zopakovala Alva a nechala tam dívku čekat na pomoc, která jí nebude k ničemu. V hlavě jí zněla ozvěna jejích slov. Peníze jí nepomůžou, to je pravda… Ale prosím, Bože, pomyslela si, ať pomůžou mně.

II

OSTATNÍ VDAVEKCHTIVÉ DÍVKY byly půvabné, měly mléčně růžovou pleť a postavy ve tvaru přesýpacích hodin. Hedvábné šaty se na nich třpytily jako vodní hladina koupající se ve slunečním svitu. Jídelna prázdninového resortu v Greenbrieru byla takových dívek plná. Garde jim dělaly matky, které především dávaly pozor, aby dodržovaly správný úhel mezi šálkem a zápěstím. Zároveň šeptaly diskrétní pokyny, a sice: seď rovně, usmívej se, tvař se stydlivě, sklop řasy. Mladí muži, na něž na každého připadaly zhruba tři dívky, měli naškrobené bílé límečky, lněné kabáty a pozorovali své okolí, usmívali se a přikyvovali, jako by byli na trhu.

Slečna Consuelo Yznagaová, Alvina nejbližší přítelkyně už od dětských let, kdy spolu trávily prázdniny v Newportu na Rhode Islandu, právě vymyslela plán. Trvala totiž na tom, že Greenbrier je to správné místo, kde lze najít manžela pro Alvu. Consuelo – se svými penězi, oslnivým vzhledem a kontakty – na sňatek nijak nespěchala. Nepotřebovala to. Její otec dokázal svůj majetek uchovat.

Peníze Yznagaových pocházely z kubánské cukrové třtiny. Před válkou rodina každé léto přesídlila z Kuby za mírnějším podnebím Newportu a zpravidla si pronajala dům na stejném místě, kam se uchylovali Smithovi před dusným parnem Manhattanu. Pan Yznaga rád říkával: „Člověk musí být věrným služebníkem země, z níž pochází jeho bohatství.“ Byla to zaobalená kritika Alvina otce, kterému se víc dařilo prodávat bavlnu z rodinných plantáží než je zvelebovat. Mezinárodní obchody se dělaly v New Yorku, a tak Murray Smith přestěhoval svoji manželku a dcery tam. Alva a Consuelo se nenechaly vyvést z míry napětím, jež panovalo mezi jejich otci, a přilnuly k sobě s neutuchající náklonností bezstarostného dětství, protože to, co měly společného, pro ně bylo důležitější než rozdíly.

Za války spolu každoročně trávily na jaře několik týdnů v Paříži. Když zrovna nebyly spolu, pilně si dopisovaly. Později Consuelin otec využil obchodní příležitosti a koupil dům na Manhattanu krátce poté, co se tam vrátili Smithovi, a přítelkyně se tak znovu setkaly. Alva si byla jistá Consueliným přátelstvím a naopak. Nic je nemohlo rozdělit. A i když na Smithovy přišly zlé časy, Consuelo zůstala Alvinou nejvěrnější přítelkyní.

A právě ona teď rozhodla, že nejvhodnější partií pro Alvu bude William K. Vanderbilt, s nímž se o rok dřív sama seznámila v Ženevě. W. K., jak mu říkali, byl mladý muž pocházející ze zámožné rodiny, která sice sídlila na Manhattanu už třetí generaci, ale dosud se jí úplně nepodařilo proniknout mezi společenskou smetánku. A jak mu to Consuelo předestřela, Alvina neposkvrněná rodinná historie spolu s Vanderbiltovými penězi a vlivem umožní vystoupat po společenském žebříčku ruku v ruce Vanderbiltovým i Smithovým.

To byla optimistická předpověď.

Podle Consueliných předpokladů byl W. K. příznivě nakloněn jejím návrhům i Alvě. Podle té byl spíš jako rozpustilé štěně; když se několikrát setkali, krátce se přátelsky očichali, řečeno psí terminologií, než odskotačil jinam. Ale každopádně se zdálo, že ji má dost rád. Ale zrovna tak se zdálo, že rád žertuje s přáteli, jezdí se čtyřspřežím v Central Parku, podvádí v kartách, účastní se jako člen posádky závodů na jachtách a žoviálně vtipkuje s mladými dámami, mezi nimiž byla Alva jen jednou z mnoha. „Alva Smithová? To je taková čistá, zodpovědná duše,“ tvrdil svým přátelům, ale pak se připojil k některé její konkurentce s atraktivnějšími přívlastky.

„Podívej,“ ukázala Consuelo na trojici mužů, kteří právě vstoupili do velkého sálu s vysokými stropy. „Říkala jsem ti, že tu bude.“

Přivolala ke stolu číšníka a podala mu svou vizitku, na niž spěšně naškrábala vzkaz.

„Tamten mladý muž v modrém saku je pan Vanderbilt. Řekněte mu, že bychom byly rády, kdyby se k nám se svými přáteli připojil.“

Číšník odspěchal a Alva si ztěžka povzdychla.

„Jsi nervózní?“ zeptala se Consuelo. „Nebuď. Uvidíš, že přijde.“

„A pak co?“

„Pak takhle uchopíš šálek…“

„Mluv vážně, Consuelo.“

„A přestaň se mračit. ‚Zdrženlivý, ale přívětivý a půvabný vzhled se očekává od každé mladé dámy, která doufá upoutat charakterního muže s vybraným vkusem.‘ Četla jsem to v příručce dobrého chování. A to ani nezmiňuji, že když se mračíš, přidává ti to alespoň šest let. To je vědecky dokázáno.“ Consuelo se odmlčela a pak se zamračila. „Propána, co je zas tohle?“

Alva se otočila právě včas, aby zahlédla, že ke stolu mladých mužů přistoupil jiný číšník, zatímco ten jejich se teprve propracovával plným sálem. Číšník, který tam dorazil jako první, podal W. K. nějaký vzkaz a ukázal na nedaleký stůl obsazený několika dívkami. Když muži vstali, W. K. se svými tmavě plavými vlasy a lenivým úsměvem neztrácel čas a vydal se k vedlejšímu stolu, přičemž se sotva zastavil, aby si vzal Consuelinu navštívenku a strčil ji cestou do kapsy.

„Tak tedy,“ ušklíbla se Alva na Consuelu, „tolik, pokud jde o tvé pletichy.“

„Tolik, pokud jde o tvou sebedůvěru. Nepopírám, že Theresa Fairová je krásná. Jen si představ, jaké by to bylo mít takhle rudé vlasy. Jenže její matka je tak samolibá, že to spolehlivě odradí každého normálního muže.“

„Krásná a mladá,“ usoudila Alva. „Nemůže jí být víc než čtrnáct.“

„Řekové uváděli své dcery do společnosti, když jim bylo deset. To je legální věk i v New Yorku. Alespoň tedy nesoutěžíš s desetiletou.“ Consuelo se natáhla pro svůj šálek. „Nenech se znervóznit, W. K. si nepotřebuje plnit kapsy jejich stříbrem. Jeho dědeček je dost bohatý.“

„Jeho dědeček.“

„Právě. Už je stařičký a nebude žít věčně.“ Consuelo pozorovala skupinku u stolu. „To by mě zajímalo, kolik vlastně má.“

„W. K.?“

„Jeho dědeček, komodor Vanderbilt. Slyšela jsem, že má jachtu dlouhou jako válečná loď, která před dvaceti lety stála půl milionu dolarů. A otec W. K. je na tom taky dobře. Potřebují jen neposkvrněnou pověst tvojí rodiny, aby odvrátili klepy, že díky úplatkům zbohatli na válce. A taky o stavu jejich syna.“

„Cože? Jakého syna?“

„Ale Williamova strýčka, C. J. Vanderbilta. Tatínek tvrdí, že je to zhýralý gambler, který neplatí své dluhy. Taky má nějaké záchvaty.“

„Ale o tom ses nikdy předtím nezmínila!“

„Vážně ne?“

„Kdybych to věděla…“

„Tak bys ho nebrala v úvahu? To si nemůžeš dovolit.“

Alva se znovu otočila, aby se na něho podívala. „Šaty slečny Fairové…,“ zavrtěla hlavou.

„Jsou mistrovské – lichotí její postavě, opravdu. Ale jak už jsem řekla, její nesnesitelná matka…“

„… s nimi nebude bydlet.“

„… by s nimi nebydlela,“ opravila ji Consuelo a namířila na ni svoji lžičku. „Kdyby se vzali. Ale to kdyby není reálná možnost. Slečna Fairová je obyčejná a nudná. Zatímco ty jsi třída.“

„Jenom nás nesrovnávej.“

Před válkou, ještě předtím, než se newyorská společnost uzavřela prakticky komukoli, jehož peníze nebyly místní a staré, byli Smithovi stejně dobří jako kterákoli ze starých, původem holandských rodin, jejichž předkové kdysi osídlili Manhattan. A dokonce ještě lepší, jak tvrdila Alvina matka Phoebe Smithová: byli mnohem kulturnější a měli větší rozhled, neboť Phoebe brala své dcery do Evropy od chvíle, kdy vyrostly natolik, že se udržely lodního zábradlí. A co bylo ještě důležitější: jejich původ, už tak starobylý a působivý na americkém Jihu, byl ještě starobylejší a působivější v Evropě. Jejich předkové pocházeli z královských rodin Francie a Skotska. „Moje holčičky se narodily, aby nosily na hlavách koruny,“ říkala každému, kdo byl ochoten jí naslouchat.

Consuelo prohodila: „Je to vždycky o srovnání. Darovanému koni na zuby nekoukej.“

„Špatné zuby znamenají špatný obchod, i kdyby se zdál sebevíc výhodný, jak tvrdila vždycky Lulu.“

„Co tak může stará otrokyně vědět? Tak či onak, koukni se na něho. Má krásné zuby.“

„To ano. Ještě by bylo pěkné, kdyby je přestal cenit na slečnu Fairovou.“

Alva si pohrávala s náhrdelníkem. Šaty měla staré a už jí nepadly, jak by měly. Patřily k posledním, které si pořídila ještě v Paříži, než je otec přestěhoval zpátky do New Yorku. Tehdy nechápala, že obchod s bavlnou pomalu, ale jistě skomírá, stejně jako její matka.

Otec měl jižanské způsoby a nezvratné přesvědčení, že stisk ruky je dostatečnou zárukou poctivých úmyslů, díky čemuž při jednání s bezskrupulózními obchodníky s bavlnou velice prodělával, neboť většina z nich šplhala po zádech svých partnerů, aby si udržela nosy nad vodou. Pan Smith navíc špatně investoval, protože vsadil na úspěch Konfederace a na jižanské banky. Jmění, které vzešlo z rozsáhlých plantáží s bavlnou, peníze, které společensky povznesly Alviny předky i jejího otce, to všechno teď bylo ztracené.

„Přestaň už myslet na ty šaty. A nemrač se,“ peskovala ji Consuelo.

„No, je to ponižující. To přece vidíš.“ Alva zvedla palec a odolávala pokušení jej okusovat. „Přála jsem si, abychom odjeli do Londýna, když se to naše impérium hroutilo. Jennie Jeromová se tam seznámila s lordem Churchillem. A Minnie taky získá titul,“ vzpomněla si na další z jejich přítelkyň. „Vždycky jsem si myslela, že se vdám za gentlemana s titulem, půdou a poddanými. Ze starobylého rodu. Matka to ve mně celou dobu živila.“

„To matky dělají.“

„Ale to je cíl, který za to stojí,“ mínila Alva. „V tom se nemýlila.“

„Ano, tvoje matka měla chvályhodný cíl, ale příšerné metody. Proč se jí nikdy nikdo nepostavil? To nechápu.“

Když byla mladší, Alva si vždycky myslela, že matka je sice vypočítavá, nicméně šarmantní a schopná hybatelka společenského dění. Z tohoto přesvědčení ji vyvedla konverzace, kterou vyslechla jednoho večera v salonu Tuilerijského paláce, usazená za císařovnou Evženií (a celá pryč z takové blízkosti). Slyšela, jak císařovna říká: „Paní Murray Smithová je ta nejtrapnější osoba u dvora. Pořád mluví o svém královském původu – což bylo mimochodem před mnoha stoletími, pokud je to vůbec pravda. Ale když ji člověk poslouchá, málem by si myslel, že její příbuzní pořád vládnou.“

Alva myslela, že se na místě propadne. Císařovna mluvila o její matce a měla za to, že je její matka trapná. Císařovna!

Císařovnina společnice odpověděla: „Je to pompézní osoba, souhlasím. Ale je to zábavné. Každá z jejích dokonalých dcer je předurčená stát se královnou. Nebo císařovnou. Dávejte si pozor, má drahá,“ zasmála se.

Císařovna Evženie opáčila: „Mně to zábavné nepřipadá. Je mi líto těch ubohých dívek; nikdo jen trochu rozumný je nebude brát vážně.“

Alva se neopovažovala ani pohnout, aby na sebe neupoutala pozornost. Tiše seděla, zděšená a rudá hanbou.

Její matka byla všem pro smích.

Nikdo rozumný je nebude brát vážně.

A teď její matka ležela v hrobě a Alva byla tady, v Západní Virginii, potila se pod korzetem a soupeřila – ne zrovna úspěšně – o pozornost přítomných gentlemanů.

A ještě předtím byla v New Yorku, ve městě tvořeném dlouhými řadami nezajímavých domů a krámů, jež lemovaly tmavá obydlí plná křivičných dětí a vlhkých odpadků. Na Manhattanu nenalézala Alva jakýkoli půvab – bylo tam jen málo velkých domů, natož paláců, žádné katedrály tyčící se k nebi nebo okouzlující parky podobné zahradám, které nechal Napoleon III. vybudovat v pařížských čtvrtích. V New Yorku člověk narazil na ošklivé cihly, očouzený pískovec, jednonohé tuláky a mrtvé koně hnijící na ulicích.

Takže ona sama je teď případ pro charitu.

Chvilku obě mladé dámy popíjely čaj beze slov. Alva viděla, jak kamarádčin mozek pracuje na plné obrátky stejně jako Emmin v románu Jane Austenové. Consuelo už Alvu před nějakou dobou představila W. K. – vzala ji tenkrát s sebou na oběd k jiné své přítelkyni. Consuelo zařídila i to, aby Alva dostala pozvánku na debutantský ples jeho sestry. Consuelo jej vyhledávala, jakmile se naskytla nějaká příležitost, a vždycky se přitom zmínila o Alvě, aby mu ji připomněla, Vychvalovala její vlastnosti, přeháněla, pokud šlo o její dobrý původ a členství jejího otce v Union klubu, a předestírala, že svazek s Alvou by byl lékem na frustraci jeho rodiny z nemožnosti proniknout do lepších kruhů. Žádná stará manhattanská rodina by svoji dceru neprovdala za Vanderbilta. Alva byla nejlepší volbou hned po nich.

Consuelo si poklepávala lžičkou do dlaně. „Nechápu, proč… Ne že bych se vážně strachovala, chápeš? Ale hodilo by se, kdyby se objevil nějaký drb o slečně Fairové. Třeba že ji viděli, jak vychází z ubytoven stájníků.“

„Až na to, že ji neviděli. Nebo snad ano?“

„Kdo to může říct určitě?“

„Ten majitel dolů z Pittsburghu, který vedle mě seděl včera při večeři…“

„Alvo.“

„Náhodou byl milý a pohledný. Na tom přece není nic špatného, že je z první generace…“

„Alvo.“

„Nejspíš mám u něho větší šanci než u W. K.“

„Jenom pro tuhle chvíli. Nech toho.“

Alva ztišila hlas. „Má peníze. Já je potřebuju. Může být ten nejlepší, u kterého můžu uspět.“

„Je bezvýznamný. Ty jsi třída. Tvůj dědeček byl kongresman, tvůj strýc guvernér. Přece se nezahodíš s nějakým selfmademanem s uhelným prachem za nehty.“

„Třída byla možná moje matka. Já jsem Smithová. Z tatínka je teď invalida, který ani není schopen splácet svoje dluhy. A když co nejdřív nezískám sňatkem nějaké peníze, budeme muset začít pronajímat pokoje nebo se živit praním.“

Měla to před sebou jako na dlani: otec leží vyčerpaný a bezmocný, schopný sotva usrkávat vývar, zpocení nájemníci vstupují v kteroukoli možnou i nemožnou hodinu do jejich domu, ona a její sestry otročí u kamen a u necek, v letní výhni odhánějí mouchy a v zimě si ovazují nohy onucemi. Žijí stejně mizerně jako lidé, které onehdy viděla v tom levném činžáku, a budoucnost mají nejistou jako sestra oné mrtvé dívky. Žádný slušný muž o ně ani nezavadí pohledem a ony dostanou neštovice nebo chřipku a umřou někde v ústraní bez povšimnutí, čtyři staré panny, o nichž matka kdysi prohlašovala, že se stanou vévodkyněmi, markýzami nebo přinejmenším manželkami nějakého lorda. Nejspíš umřou v zimě ve sněhu. Možná je objeví nějaký italský přistěhovalec a zasažen lítostí napíše operu o jejich krásné a tragické smrti, díky ní se proslaví, pojede na turné po světě, vydělá majlant a vezme si nuznou Evropanku s titulem, která si změní jméno na Armide.

Alva přítelkyni prozradila: „Nahání nás zelinář. Nezaplatili jsme prádelně ani Lulu od… Už si ani nevzpomínám kdy naposledy.“

„Dobrá, dobrá, ale nezapomeň, že tě znám: tobě jenom peníze nestačí.“

Alva se ještě jednou ohlédla na W. K., druhorozeného syna prvorozeného syna člověka, který provozoval téměř všechny železnice na východě země, který nechal vystavět newyorské nádraží a jehož radám naslouchal i sám prezident Grant. On a jeho dva přátelé seděli u stolu s Theresou Fairovou, s paní Fairovou a dalšími dvěma vdanými ženami z jejich společnosti.

Paní Fairová zrovna něco vzrušeně vyprávěla a potřásala přitom hlavou jako slepice.

Na W. K. bylo radost pohledět. Byl vlastně skoro krásný. Měl pěkné zuby a choval se přátelsky. Všichni to říkali. Veselý a zábavný, prima chlapík, vždycky dobře naložený. Rozhodně ho provázela lepší pověst než toho uhlobarona z Pittsburghu. Alva ho pozorovala a představovala si život v přepychu, kdy nebude znát úzkost, zimu, nebude se bát, že o ni nikdo nebude stát. Život, kdy bude nosit každou sezonu poslední módu a bude sedět v čele naleštěného mahagonového stolu, on na druhém konci, mezi nimi po stranách jejich přátelé a známí, budou vychutnávat francouzská vína a plněná holoubata a nadýchané košíčky z listového těsta plněné šlehačkou.

O jeho dědečkovi, komodorovi, se říkalo, že je nafoukaný, výstřední, v řeči i v chování drsný. A jeho strýc má prý až moc rád karty. W. K. sám nemá nic, žádný titul ani půdu, ani povznášející rodinnou historii, jakýkoli předpoklad k tomu, že se proslaví, a to patrně ani v budoucnu, v nějaké válce nebo v cizí zemi. Faktem ovšem je, že ani Alva neměla šanci stát se dámou s titulem. Pokud vyslyší nápadníka z Pittsburghu, bude materiálně zajištěná, ale společensky bude Nikdo. Jako Vanderbiltová by mohla být přinejmenším velmi pohodlně Někdo.

Když se Alva otočila zpět ke stolu, Consuelo si ji měřila přimhouřenýma očima. „Jaké šaty sis přivezla na dnešní taneční večírek?“

„Ty šedivé z hedvábného rypsu… Vím, co si myslíš, ale Lulu mi přešila živůtek. Není úplně podle poslední módy, ovšem blíží se jí.“

„Měla jsi přijmout matčinu nabídku, že tě pro letošní sezonu obleče, místo abys kapitulovala před hrdostí svého otce.“

„Hrdost je to jediné, co mu zbylo.“

Od stolu Fairových zazněl smích. Vida, jak se W. K. usmívá na slečnu Fairovou a jak se ona červená. V tuhle chvíli Alva viděla v čele mahagonového stolu slečnu Fairovou. Byla to ona, kdo seděl na její židli, pil její víno, jedl její holoubě a olizoval ze svých delikátních prstíků zdobených stříbrnými prsteny šlehačku z jejího dezertu. Byla to slečna Fairová, kdo seděl naproti manželovi, kterého mohla mít Alva, zatímco ona měla ruce po lokty v mydlinkové vodě a drhla něčí – patrně Vanderbiltovic – prostěradla.

Consuelo vzala Alvu za ruku a prohlásila: „Vezmeš si moje růžové mušelínové.“

„To samozřejmě vyřeší všechno. Ani náhodou,“ vyhrkla Alva. „V růžové vypadám příšerně.“

Společnost Fairových vstala a zamířila k francouzským dveřím. Slečna Fairová měla ruku položenou na rukávu W. K. a za chviličku zmizeli Alvě z dohledu.

„A to je konec, řekla bych,“ poznamenala Alva. Ať už Consuelo věřila, čemu chtěla, pan Vanderbilt měl očividně jiné plány.

„Nevzdávej to tak snadno. Kde je moje povznesená kamarádka, která proháněla všechny kluky a řádila v zákulisí opery jako Černá ruka?“

„Ta kamarádka zná své meze,“ ohradila se Alva a vstala. „Nebudu přece pronásledovat muže, který se mi má dvořit. Ať si ho nechá slečna Fairová. Nebo ty – koneckonců ty si ho ceníš tak vysoko.“

Consuelo neodpověděla a bylo to jenom dobře, protože ta odpověď by byla taková, jakou by Alva určitě nechtěla slyšet: že ona, Consuelo, má vzhledem ke svému jmění vyšší mety než nějakého Vanderbilta. Nehledě na své silácké řeči Alva neměla prostředky, jimiž by zaštítila svá slova. Totiž že Consuelo dělá pro Alvu, co může, a ona by jí měla být vděčná.

Vděčnost. Jak ožehavě blízko má k zášti.

Po čaji, kdy si dámy šly obvykle zdřímnout, se Alva postavila k oknu svého pokoje. Byla příliš neklidná na to, aby odpočívala. Consuelo měla pravdu: vdát se jenom pro peníze není zrovna ideální. Alva doufala, že sňatkem získá i společenský status – třebaže ne z důvodů, které měla na mysli její matka, tedy pro vlastní sebevědomí a obdiv ze strany okolí. Status dával ženám lepší možnost ovládat vlastní existenci a poskytoval víc ochrany před rozmary okolí a vrtošivým osudem.

O muže z Pittsburghu (který si ji třeba stejně nechtěl vzít) nikdo nedbal. Naopak Vanderbiltové už měli vliv alespoň v politice. Alva četla noviny. Vanderbiltovic chleba už byl po jedné straně namazaný. Měla by krotit svou pýchu a trošku W. K. nadbíhat, bylo by jí to jen ku prospěchu. A kdyby se jí nějak povedlo dostat je do nóbl společnosti, měla by na chlebu nejen máslo, ale i malinový džem. Kdykoli by se jí zachtělo. To by bylo skvělé.

Zazvonila na poslíčka a nařídila mu, aby přivedl Lulu. „Řekni jí, že pojedeme do města.“ Šly do obchodu se střižním zbožím, kde Alva koupila tři a půl metru černého bavlněného mušelínu.

Pak navigovala kočího za město, kde rostly luční květiny. Odehnaly z nich včely, nůžkami odstřihly plnou náruč zlatobýlu a dovezly jej domů. O něco později se Alvin pokoj proměnil v krejčovskou dílnu. Na stole ležely odstřižky látky, kousky nití, nůžky, špendlíky i jehly a stuha odmotaná ze špulky. Přes židli byl pohozený zbylý mušelín. Na zemi se válely nepotřebné listy a stonky.

Tehdy bylo v módě připevnit drobné kvítky na živůtek nebo na vrchní část rukávů. Alva se s tím nespokojila. S Lulu nařasily mušelín na sukni, pak rozložily úbor na postel a přišily na okraj sukně malinké kytičky z vršku zlatobýlu jako girlandu.

„To… upoutá,“ poznamenala Consuelo, když vplula do pokoje ve svém růžovém mušelínu. „Ty květiny…“

„Poslala mě na louku jako otroka, co dělá na poli,“ brblala naoko uraženě Lulu.

„Byla to sotva chvilka.“

„Já pracuji v domě,“ prohlásila Lulu důstojně.

„Přece bys mě tam nenechala jít samotnou!“

„Pan Smith by mě stáhl z kůže, kdybych vás nechala jít samotnou.“

„Byla to nádherná stráň, plná divokých kytek.“

„Plná včel,“ stěžovala si Lulu. „A vy jste tam byla bez klobouku…“

Consuelo vzala Alvu za ruku a prohlédla si ji od hlavy až k patě.

„Je to nápadité,“ podotkla. „Mám tomu rozumět tak, že se dáváš znovu do boje?“

„Nechci skončit v chudinské čtvrti.“

„Opovaž se na něco takového byť i jen pomyslet. Mysli pozitivně a dosáhneš úspěchu.“ Pak Alvu pustila: „Tak, a teď přijde poučení. Až si tě W. K. všimne – a to si všimne, pokud ví, co je pro něho dobré –, koukej z toho vytěžit co nejvíc. Muži potřebují cítit, že vyhráli něco, co jim budou ostatní závidět. Přilákej ho k sobě, lichoť mu. Chápeš? Musíš se stát trofejí.“

Alva pochopila, jakou udělala chybu, jakmile vešla do tanečního sálu. Zapomněla, že zdi jsou vymalované sytě růžovou, strop byl o odstín světlejší a každé světlo v sále bylo světlounce růžové.

Alva se nemohla dopustit větší disharmonie.

Zdálo se, že ostatní dívky v sále vzaly výmalbu sálu v potaz. Jejich róby byly slonovinové, smetanové, stříbřité, šedé, perlové, šalvějové, ve všech možných odstínech bleděmodré, zelené a růžové. Jedna odvážná si oblékla úbor barvy granátové a šaty i kaštanové vlasy měla poseté řadami perliček. Bylo to dokonalé! Alva stála u dveří v černošedých šatech zdobených zlatistými kvítky, které ze všeho nejvíc připomínaly… konfekci.

Rozhodně přitahovala pozornost.

„Slečno Smithová! Jak… neobvyklé.“

„Páni! Neviděla jsem podobný styl už roky.“

„Doufám, že vaši tanečníci nebudou alergičtí na zlatobýl.“

„To je ale podzimní téma, viďte?“

„Rmoutíte se kvůli konci léta?“

Alva zaťala zuby, otočila se… a vběhla rovnou do náruče paní Fairové.

„Drahá slečno Smithová,“ zahlaholila, elegantní v úboru barvy holubičí šedi a s diamanty zasazenými do stříbra v uších a na krku. A v pase. A na zápěstí. A na prstech, samozřejmě. „Podívejme, ty květiny! A ta sukně! Máte obruče?“

Alva neměla sukni vyztuženou obručemi, ale měla spodničku ve tvaru krinolíny, aby přidala sukni na objemu, za což teď platila stružkami potu, které jí stékaly z hýždí přes stehna a vsakovaly se do punčoch.

„No, jste jako jižanská kráska,“ prohodila paní Fairová.

Alva opáčila: „Ale já jsem z Jihu, z Mobile v Alabamě. A můj otec pochází z Virginie. Mí předkové sídlili na Jihu nějakých sto let před revolucí.“

Fairovi byli irští imigranti a teď patřili do Alviných kruhů jenom díky tomu, že pan Fair se před několika lety vydal jako prospektor na Západ a se dvěma známými z Irska narazili na jednu z nejvydatnějších žil stříbra, jaké kdy byly objeveny. Než se mu podařilo uskutečnit ten nález, paní Fairová provozovala hostinec.

Teď reagovala: „To je skvělý trik, jak upoutat pozornost všech jižanských gentlemanů.“

„Proč bych zrovna já potřebovala poutat pozornost?“ namítla Alva. Pak se otočila a odšustila do sálu, jako by posbírala sebedůvěru celého světa.

Její neobvyklý úbor byl překvapivě úspěšný nebo alespoň zčásti: tančila déle než hodinu, šla z náruče do náruče převážně jižanských gentlemanů, často vykazujících nenápadné známky navoněné bídy, s níž se člověk mohl snáz setkat právě na Jihu. Jejich hrdé držení těla jako by naznačovalo: Ano, musíme nosit bavlněné rukavice místo kozinkových a nakrémované boty jsou často odřené. Jižany zmasakrovaly jednotky armád Severu, tolik mužů zemřelo, pole jsou zničená, domovy spálené nebo opotřebované zanedbáním péče. Otroci zmizeli, budovy jsou v zoufalém stavu a půda ještě devět let po porážce Konfederace není obdělávaná. Jen jejich jména si udržela původní lesk. Kdyby věděli, že Alva nemá kromě vlastního příjmení co nabídnout, strávila by tu hodinu postáváním u zdi, která nijak neladila s jejími šaty, zatímco W. K. tančil téměř s každou dívkou v sále.

Poté, co ji provedl při waltzu, jí onen muž z Pittsburghu nabídl rámě a začal konverzovat: „Mám schůzky s několika důležitými lidmi z New Yorku. Uhlí je budoucnost téhle země. Myslím tím budoucí politické moci. Zdaleka si to ještě všichni neuvědomují. Právě teď pracujeme na generátorech, které budou napájeny uhlím, a jakmile se tyhle systémy rozšíří ve městech, tedy vybuduje se z nich elektrická síť – to je vlastně fyzikální záležitost, tahle elektřina −, pak bude možné zásobovat elektřinou jak jednotlivé odběratele, tím myslím soukromníky, tak samozřejmě i obchodní a výrobní podniky…“

Alva se začala rozhlížet, kde je Consuelo, v naději, že ji přijde vysvobodit, když za sebou zaslechla: „Promiňte prosím, že vás přerušuji…“ Alva se otočila a ejhle, stál tam W. K.

„Mohl bych vás poprosit o pár chvilek vašeho času, slečno Smithová?“

„Ale jistě,“ vyrazila ze sebe Alva, probůh, snad ne příliš dychtivě? Nepohřbila snad veškerý jeho zájem, který možná zájmem vůbec nebyl, třeba se jen chtěl zeptat na ten zlatobýl na jejích šatech?

Její společník, ač byl očividně vyšachovaný, nic nenamítal. Uklonil se a nechal je samotné. Alva spustila: „Jsem ráda, že mám možnost…“

Čeho vlastně? Co by asi tak řekla slečna Fairová? „Získat trochu vašeho času. To je skutečné potěšení,“ dodala. „Opravdu.“

Pokynul jí rukou a pustil ji před sebe do dveří, které vedly na velkou kamennou terasu a do rozsáhlých zahrad bohatě zdobených sochami. Vrcholky Alleghenských hor se temně purpurově odrážely od slabounce fialových mračen. Drozd si tenkým hláskem prozpěvoval svou litanii. Kdyby nebylo té situace, v níž se měla zhostit hlavní role, mohla by upřímně obdivovat přírodní scenerii. Mohla by obdivovat W. K. a těšit se z jeho přítomnosti. Místo toho se snažila ovládnout svoji nervozitu, a jak už to dámy dělávají, čekala, až W. K. promluví jako první.

Opustili terasu a vstoupili do zahrad. W. K. stále mlčel. Toulali se pěšinkami. Pořád nic. Ticho panovalo tak dlouho, až to Alva nevydržela: „Vypadalo to, že se při tanci dobře bavíte.“

Tedy při tanci s někým jiným.

„Vážně? No vlastně ano. Na rozdíl od svého staršího bratra nejsem ochoten strávit celé mládí u stolu a počítat zisk z přepravních sazeb. Ale vy jste si také nevedla špatně. Zdá se, že jste tu docela populární.“

Tak proč jsi mě nevyzval k tanci?

(Nikdo jen trochu rozumný je nebude brát vážně.)

„Děkuji,“ odvětila. „Naučila jsem se tančit v Paříži… u dvora,“ zdůraznila ve shodě s Consuelinými instrukcemi. „Moje starší sestra Armide debutovala v Tuilerijském paláci na jednom z plesů, které pořádal císař Napoleon III., a já sama jsem se jich taky účastnila, když už jsem na to byla dost stará. Matka si byla docela blízká s císařovnou Evženií a její slavnou přítelkyní, hraběnkou de Pourtalès.“

(To bylo přehnané tvrzení.)

(Buď trofejí.)

Na těch plesech ji matka představovala vysoce urozeným gentlemanům, jako by Alva byla nějaká chodící atrakce, něco, na co by se mohli těšit, případně s čím by mohli počítat do budoucna. Maminka říkala mužům, že Alva dobře tančí a hovoří plynně anglicky, francouzsky a německy. Není snad úplně kráska, ještě ne. Ale je dost hezká a dobře vychovaná, není-liž pravda? A co teprve její původ?

W. K. poprosil Alvu, aby se posadila vedle něho. Ona se v duchu své role pokoušela zapříst rozhovor.

Ona: Líbí se vám ta nová hra, tenis? Vsadila bych se, že jste v ní skvělý. (Zamrkej řasami. Usměj se.)

On: Hraju tenis a zdá se, že dost dobře. Ale teď je na něj trochu horko. V tomhle počasí je nejlepší jachting.

Ona: Byl jste v Londýně dlouho? A co v Paříži? Parlez-vous français? (Mluví. Naučil se v Ženevě. Ve škole.)

On: Hrozně mě baví koně. Chovám je a posílám na závody, jsou to ta nejkrásnější zvířata, souhlasíte? (Ona mlčky nesouhlasí.)

I přes příjemnou konverzaci se zdálo, že W. K. si to moc neužívá. Protíral si oči. Kýchl. Vytáhl kapesník a vysmrkal se. Alvě se svíral žaludek. Takhle pokračovali ještě chvíli jako veslice líně mířící zdánlivě do nekonečna. Alva se křečovitě usmívala.

Nakonec vyhrkla: „Strašně nerada to říkám. Ale slyšela jsem nedávno nějaké klepy. O slečně Fairové. Ten druh informací, jaké bych ráda znala, kdybych se dvořila nějaké dámě.“

Zvědavě zvedl obočí, a tak pokračovala: „Zdá se, že si je dost… blízká s jistým mladým mužem, který je u nich zaměstnán.“

„Ale.“

„Vlastně se stájníkem.“ Obočí mu vystřelilo ještě výš. Alva se nevzdávala: „To jsem slyšela. Nemůžu tvrdit, že je to pravda, ale…“

„Měl jsem ke slečně Fairové jisté výhrady…“ Znovu kýchl. „Tohle je jenom potvrzuje.“

„Nesnáším, když někdo šíří pomluvy, ale v tomhle případě…“

„Slečno Smithová,“ spustil a položil rukavice na lavičku. Pak je zase zvedl. Znovu je položil a poklepal na ně. „Slečno Smithová,“ opakoval, „můj starší bratr Corneil má tři děti. Starší sestra Margaret čtyři. Mladší sestra Emily jedno a – smím-li to tak říci – čeká druhé.“

„To je spousta synovců a neteří,“ usmála se Alva. „To musíte mít v rodině rušné prázdniny.“

„To máme.“

„A jsem si jistá, že je s vámi legrace.“ Snažila se, aby to znělo dostatečně lichotivě.

Zvedl rukavice a pevně je sevřel v ruce. Kýchl.

„Myslím, že je to,“ ukázal, když si přikládal znovu k nosu kapesník, „těmi květinami na vašich šatech.“

„Bože, to mě mrzí.“ Alva začala odtrhávat zdroj jeho potíží z šatů.

„Prosím.“ Odmávl její omluvy a trochu si od ní odsedl. „Snažím se říct, že chápu, když má váš otec momentálně jisté potíže.“

Alva přestala odtrhávat květiny. On chce mluvit o jejím otci?

„Tedy… to je pravda, ale jenom dočasně. Je nemocný, chápete? Jakmile se uzdraví…“

„Jistě. Ale pokud proti tomu nic nemáte, potěšilo by mě, kdybych mohl mezitím vypomoci. Myslel jsem, že bych si s ním mohl promluvit, až se vrátím do New Yorku.“

Takže Vanderbiltové se dali na půjčky a W. K. jen loví klienty? Alva se nejspíš spletla, pokud šlo o jeho úmysly. Třeba by měla okamžitě odejít a najít toho uhlobarona z Pittsburghu.

„To je od vás laskavé,“ utrousila, přizvedla si sukni a vstala, „ale mám dojem, že by dával přednost tomu, aby…“

„Myslím tím jako jeho zeť,“ hlesl a vstal.

„Jako jeho zeť?“

„Já… ano. Tedy pokud s tím souhlasíte. Už dlouho jsem vás chtěl zastihnout o samotě. Proto jsem sem přijel. Uvědomuji si, že můj návrh se vám může zdát překvapivý…“

„To tedy přinejmenším! Ani jste mě nepožádal o tanec.“

„Omlouvám se. Já… tedy… víte, slečno Smithová, vážnost není moje silná stránka. Musel jsem se dost ukáznit, abych se s vámi odhodlal promluvit. Jak mi moje rodina správně poradila, je načase, abych… Takže jsem to zvážil a jsem si jistý, že… rozumíte? Že… my oba… máme jen malý rozsah možností, jak vyřešit naši situaci. Myslím, že jste pro mě dobrá volba, a pokud mohu soudit, cítíte to stejně. Tedy pokud jde o mě.“

Nevěřícně tam stála a přivřela oči. Pak se dala do smíchu.

„Slečno Smithová?“

Bylo to vážně tak jednoduché?

„Obávám se, že na tom nevidím nic směšného,“ zakabonil se.

Trocha koketerie a pár lichotivých poznámek a je hotovo?

Alva se ovládla a zeptala se: „Jste si jistý?“

„Jsem.“

„Měla jsem za to, že možná slečna Fairová…“

Zavrtěl hlavou. „Ta nevyhovuje. Ale vy… oslovuje vás ta nabídka?“

„Ano. Ano! Je skvělá. V to jsem doufala.“

Zakřenil se jako šťastné štěně. „Dobře. Tak budeme v naší známosti pokračovat v New Yorku. Doufám, že zjistíte, že jsem příjemný chlapík. A jestli ne, můžete to odpískat.“

„Už teď zjišťuji, že jste sympatický. Prosím, pane Vanderbilte, navštivte mého otce co nejdřív.“

„Jsem William, tykejte mi, prosím.“

„Jedině když vy budete tykat mně. Jsem Alva.“

„Alva,“ zopakoval. „Tak dobře, Alvo. Jsme dohodnuti.“

Následujícího ráno narazila Alva na slečnu Fairovou na chodbě.

„Vy jste ale prohnaná,“ vytkla jí slečna Fairová ještě dětštějším hláskem než obvykle. „Nechala jste nás při tom, že pálíte za jižanskými gentlemany, ale očividně to byla jen zástěrka. Viděla jsem vás včera v zahradě. Jste do sebe zamilovaní, viďte?“

„Zamilovaní?“

„S panem Vanderbiltem. Nesnažte se předstírat, že to tak není.“

Zamilovaná? pomyslela si Alva. Sotva ho znám.

„Tak je to tedy všem zřejmé. Připouštím. Nabídl mi manželství a já jsem jeho nabídku přijala. Je mi líto, jestli jsem vám zmařila naděje. Určitě budete mít v budoucnu ještě spoustu příležitostí. Přeju vám jen vše dobré.“

Láska je jen emoce a to rozhodně není dobrý základ pro manželství – to věděla každá dívka.

Vždycky musíte dát přednost rozumu před citem, nabádala dívky paní Denisová, Alvina oblíbená učitelka. Rozum vás nakrmí, oblékne, zajistí vám domov, koně a všechno, co máte rády. City jsou jako mořská bouře – pokud budete mít štěstí, tak z nich vzejdou jen mrzutosti, ale pokud ne, a stalo se to už mnoha dívkám, zabloudíte a může se stát, že už nikdy nenajdete cestu zpět.

Alva nepotřebovala Williama Vanderbilta milovat, potřebovala se za něho jenom provdat.

III

„VYPRÁVĚL JSEM O TOBĚ tatínkovi a dědovi,“ řekl William, když s Alvou cestou ke komodorovu domu procházeli parkem na Washingtonově náměstí. „Nemůžou se dočkat, až uvidí na vlastní oči, jak dobře jsem si vybral. Mám dojem, že dědeček si dokonce nechal pro tu příležitost zastřihnout licousy.“

„Potěšení bude na mé straně, tím jsem si jistá.“ Už teď se dobře bavila – koho by netěšilo, že je tak obletovaný? Bylo to povznášející.

William ji upozornil: „Radši bych krotil tvá očekávání. Noviny o něm nikoli bez důvodu píšou jako o starém tyranovi.“

„A je tyran?“

„Ale vůbec ne. Je spíš – jak jen to říct – zkrátka není právě zběhlý ve společenském styku jako gentlemani, na které jsi zvyklá.“

„Jestli se bojíš, že tě budu posuzovat podle jeho způsobů, můžeš být v klidu; mám ve zvyku dát každému, co jeho jest.“

„To je dobře. Taky to tak dělám. Společnost je tak posedlá zaběhnutými pravidly a standardy…“

„To je fakt. Někdy z toho šílím.“

„Vážně mě těší, že jsi tak chápavá a inteligentní,“ pokračoval William. „Povídám jim: Není to žádná z těch nanicovatých fiflen, které nemají na nic vlastní názor. Ty šaty s kytkami – a to je tedy jisté, že mi ty květy nedělaly dobře –, ale tvrdil jsem jim, že jsi byla jediná, kdo byl originální.“

„A tys tam byl jediný, na jehož názoru mi záleželo.“

Ta lichotka vlastně ani nebyla vyslovená lež. Snad to řekla dost přesvědčivě. Dvojsmysly jí nepřicházely na mysl tak snadno jako jiným – kupříkladu dámám u francouzského dvora. Tam si z nich lidé udělali národní sport. Což ji bavilo, pokud byla pouhou pozorovatelkou.

Když dorazili do cíle, uvedli je do komodorova salonu, hezky, ale ne ostentativně luxusně vybavené místnosti s vysokým stropem. Už tam na ně čekali dva muži, aby se s nimi přivítali. Pan Vanderbilt, Williamův otec, byl tlustý, plešatící muž s mohutným tmavým knírem a přátelskýma hnědýma očima, tak šikmýma, že působily téměř asijsky. Komodor vypadal podobně, ale měl zářivě bílé vlasy a pichlavé modré oči. Byl vyšší než jeho syn a štíhlý, dobře stavěný, dalo by se říct. Držel se zpříma, třebaže mu na jaře toho roku už bylo osmdesát let. Licousy měl vskutku úhledně zastřižené.

Vyšel Alvě v ústrety a vzal ji za ruce. „Vítejte, slečno Smithová. Náš chlapec o vás bez přestání mluví.“

„Doufám, že jen v dobrém. Jestli ne, tak mi to radši hned řekněte, abych včas utekla.“

Pan Vanderbilt se usmál: „Nebojte se. Používá jen zářná slova.“

„Zářná? Tak to abych se začala bát, jestli dostojím vašemu očekávání.“

„Cože, vy vážně neumíte zářit?“ podivil se komodor. Podíval se na Williamova otce. „Billy, to děvče neumí zářit.“

„To je opravdu neštěstí,“ souhlasil pan Vanderbilt. S předstíraným zklamáním potřásl hlavou.

„Tak to budeme rychle hotoví. Pryč s ní!“ ukázal komodor ke dveřím.

Alvu to žertovné uvítání povzbudilo. „Když už tedy musíte znát pravdu, tak zářit umím – ale kdybych to měla předvést, určitě bych vás zastínila a já nechci být neskromná.“

„Aha, chytré děvče,“ prohlásil komodor a ponoukl Williama: „Tak se k ní měj. Ať z toho máš nějaký prospěch.“ A štípl ho do tváře.

Alva se zdrženlivě usmála. (Dívej se nesměle. Sklop řasy.) Nebylo zas tak těžké stát se trofejí, alespoň ne pokud to znamenalo soustředit se a špičkovat s ostatními. Doufala, že William je stejně vtipný jako jeho dědeček a otec – ostatně už postřehla náznaky, že tomu tak bude.

K večeři se podávalo pečené hovězí žebírko, glazovaná mrkev, krémový špenát a nakládaná řepa. Alva si vychutnávala každé sousto, které vkládala do úst, ač jen na půl vidličky – nechtěla vypadat jako nenajedená a přehnaně dychtivá. Ale stejně to bylo potěšení, ještě větší než ta přátelská přestřelka při uvítání. Jestli se ukáže, že William není tak chytrý jako jeho děd a otec, bude alespoň bezpochyby dobře živená, přesně jak předvídala onehdy v Greenbrieru. Udělala dobře, že nechala Consuelu, aby ji do tohohle svazku vmanévrovala.

Při jídle obstaral většinu konverzace sám komodor. Zásoboval je dramatickými historkami ze svého mládí. Začínal jako syn farmáře ze Staten Islandu a líčil bouřlivé časy, když se nechal najmout na parník a plavil se do divočiny v Nikaragui a pak podél pobřeží u New Jersey. Jeho syn vystupoval střízlivěji a seznámil ji s rodinnou historií Vanderbiltových a s tím, jak on sám začal hospodařit na rodinné půdě, než mu otec svěřil řízení železnice.

Komodor poznamenal: „Říká to moc skromně. Když byl mladý, myslel jsem si, že není dost chytrý. Přezdíval jsem mu blábolil. Pořád si vedl svou. Vymýšlí si, tak ho přivedu zpátky na zem. Ať začne orat, myslel jsem si. Dal jsem mu dovolenou a poslal jsem ho, aby vedl rodinnou farmu – zdálo se mi, že v New Yorku není k ničemu. Ale vytáhl se, to mi věřte. Byl chytrý jako liška. Ta farma nikdy předtím nevykazovala takový zisk. Tak jsem mu nakonec svěřil i vedení všech záležitostí – železnice, výstavbu, účetnictví, prostě všechno, a začali jsme vydělávat víc než kdykoli předtím.“

„Ale tati, obchodní výsledky slečnu Smithovou asi nezajímají,“ pronesl pan Vanderbilt vyrovnaně. „Nejspíš dává přednost ženským záležitostem.“ A začal se Alvy ptát na tatínka, zdvořile se vyptával i na její sestry a nakonec zavedl řeč na roky, které strávila v Paříži.

Přišla chvíle, aby se Alva zase trochu prodala.

Řekla jim, že navštěvovala dobrou školu. „Třebaže jsem mnohem radši chodila do města, než byla zavřená za školními zdmi. Moje matka byla aktivní ve společenském životě i u dvora. Navštěvovaly jsme operu, balet, viděly spoustu her a koncertů. Je parle très bien le français, jak se dá čekat. Měla jsem vybranou výchovu. Matka kladla důraz na umění a krásu. Přiznávám, že jsem si přávala, abych byla dcerou císařovny Evženie. Ale teď už jsem z toho vyrostla,“ dodala a podívala se na Williama. „Osud ke mně nemohl být štědřejší.“

Na konci té nejlepší večeře, jakou Alva absolvovala za rok či déle, pozvedl komodor sklenici skvělého garrafeirského portského k přípitku. „Williame, chlapče, jménem svým i tvého otce ti gratuluji k tvému výběru. Slečna Smithová je pěkná žena s dobrým chováním, o tom není pochyb, nikoli, vůbec žádných. S našimi požehnáními si ji vezmi.“

Alva se chovala dobře a teď to přineslo své plody. Ale co chvíli jí přišlo na mysl nařčení Theresy Fairové, že Williama miluje. Usadilo se jí na rameni jako ochočený matčin drozd a pořád jí našeptávalo: láska, love, liebe, l’amour, amore. Láska k muži. Četla o ní, viděla, že se jiné dívky zamilovávají, ale nedokázala si ji představit o nic víc než to, že by uměla létat.

Věřila, že je pravda, před čím je varovala paní Denisová, ale měl tenhle druh lásky nějakou výhodu, přinášel něco těm, kdo jí propadli? Faktem bylo, že city jsou nestálé, nespolehlivé a obírají lidi o čas. City vždycky dostávaly hrdinky románů do nesnází. Teprve když se Elizabeth Bennetová přestala trápit kvůli panu Darcymu a on kvůli ní, vyšla najevo moudrost jejich spojení. Teprve až pana Rochestra zkrotilo jeho zranění, byl hoden citu a lásky rozumné Jany Eyrové.

Kromě toho se láska nedala přičarovat.

William si ji vybral, vezme si ji a časem se z nich stane pár podobný jeho rodičům. Alva povede jeho domácnost, porodí mu děti, přinejmenším se z ní stane prominentní matrona vysoké – ne úplně nejvyšší – společnosti. Nebude muset žít v ubohém činžáku ani v něm umřít. To by mělo stačit.

„Matka se vrátila z prázdninových cest a přála by si, abys přišla na čaj,“ navrhl William. Onoho pozdně zářijového odpoledne postával u okna Alvina přecpaného salonu. Zastavil se za ní, aby se rozloučil před odjezdem na Long Island, kam s přáteli mířil na lov bažantů. Alvina nejmladší sestra Julia seděla u stolu a předstírala, že píše dopis nějaké přítelkyni.

Sestry ho zatím moc neznaly, a tak byly na toho Vanderbiltovic chlapíka, svého zachránce, zvědavé. Už přestaly čekat, že Armide dostane nějakou nabídku k sňatku; bylo jí dvacet sedm a byla moc stará na to, aby se stala něčí první ženou. Jenny bylo devatenáct a byla ze sester nejhezčí, ale až bolestně stydlivá a trpěla melancholií. Patnáctiletá Julia byla zas trochu do větru, rozmazlená a v žádném případě nebyla připravená na sňatek, i kdyby se jí dostalo nějaké nabídky. Takže sestry upínaly všechny své naděje k Alvě.

Alva pozorovala Williama. Byl štíhlý a vysoký, měl šedomodré oči a červené tváře. Ve slunečním svitu mu zlatě zářily vlasy. Byl to prostě zlatý chlapec. Alva vyhrála první cenu.

Pokračoval: „Čtvrtek by jí vyhovoval nejvíc, jestli nic nemáš. Budou tam i tři mé sestry a Corneilova žena Alice. Taky George. Bude mu dvanáct a matka ho rozmazluje. Nemůžou se dočkat, až tě konečně poznají, to si asi dovedeš představit.“

„Já se na ně taky těším. Hned tvé matce napíšu a potvrdím to.“ Přešla k psacímu stolu a poslala Julii pryč.

„Proč bych měla?“ vzpouzela se Julia.

„Protože jsem tě o to požádala.“

„Tys mě nepožádala, tys mi to nařídila.“

„Budeš tak laskavá a necháš nás tu?“ zeptala se Alva sladce.

Julia se otočila k Williamovi. „Musím?“

„Běž,“ vyštěkla Alva. „Vidíš? Proto jsem ti to přikázala.“

William se smál, když zamračená Julia uraženě odešla. „Tak dobrá,“ navázal, kde přestali, zatímco Alva psala vzkaz. „Co by tak bylo nejlepší? Mohla bys jí přinést nějaké oranžové lilie. Je na ně sezona? Nebo fialky. Ty má matka taky ráda. Musím ti povědět, že by si tě pro mě nevybrala. Už je starší a obklopuje se přítelkyněmi, které jsou stejně nespolečenské jako ona. Ale stejně se jí budeš líbit. Dokonce tím spíš, řekl bych.“

„Určitě je budu mít strašně ráda. Všechny.“

Přešel od stolu ke dveřím. „A miluje operu. S otcem berou Florence, Lilu a George na každé představení. Možná bys ses mohla zmínit o některých operách, které jsi viděla.“

„Opera,“ kývla Alva. „Výborně. Já…“

„Nebo vlastně se o opeře vůbec nezmiňuj.“

„Cože, proč ne?“

„Protože je to bolavé místo. Akademie odmítla otci prodat lóži. Odůvodnili to tím, že je válečný spekulant, třebaže si jeho finanční dary vzali bez uzardění a sami na válce taky vydělali.“ Obrátil se k ní. „Omlouvám se. Neměl jsem se tak rozvášnit.“

„Ne, taková urážka je rozhodně nezasloužená, souhlasím.“

„Otce to pořád frustruje a matka je z toho samozřejmě rozrušená.“

„Tak se zmínky o opeře vyvaruji.“

„Jedině pokud bys tam snad měla nějaký vliv…“

Neměla. „Možná. Pouvažuji o tom.“

„Nejde jenom o operu. Florence byla strašně zklamaná, že nebyla na seznamu pozvaných na debutantský ples slečny Astorové.“

Alva se rozhodla, že neprozradí, že ji také nepozvali.

„A taky je únavné, že nás nechtějí přijmout do Union klubu. Jsem vděčný tvému otci, že za mé bratry, tatínka a za mě začal lobbovat.“

„Rád pomůže,“ konstatovala, třebaže otec neudělal nic jiného, než že podepsal přímluvné dopisy, které Alva sestavila a které byly adresované členskému výboru a přátelům, jež tam měli klíčové slovo. Tatínek na to vůbec nebyl, o tyhle záležitosti se u nich v rodině starala matka.

Alva dopsala lístek, složila jej a podala Williamovi. „Tohle dej matce a ten zbytek nech na mně.“

Vzal si lístek a pomohl jí vstát. „To se mi na tobě opravdu líbí. Ostatní dívky by byly mrzuté a hned by vytahovaly kapesníčky: Bože, co bych asi tak mohla udělat? Ty jsi žena činu. Děkuju ti,“ pravil. „Uděláš ze mě hrdinu rodiny.“ K jejímu zděšení ji políbil.

Nebylo to poprvé, co jí dal někdo pusu. Když jí bylo deset a byla na dědečkově plantáži, zastihl ji tam samotnou syn správce a ona mu dovolila, aby se ji opovážil políbit. Byla to jen nevinná dětská pusa. Později políbila mladého pařížského pianistu, jehož matka jim dávala hodiny klavíru. Matka je přistihla, dala jí facku a napařila tři dny domácího vězení. Učitelku propustila a všude rozhlásila, že její syn je na holčičky. Byla Alva jeho obětí? Pokud ano, proč matka uhodila ji? Cítila se trapně a byla zmatená. Williamův polibek na ni měl stejný efekt.

Pustil ji. „Odpusť mi to. Využil jsem příležitosti.“

Hluk v hale naznačoval, že Julia se nevzdálila daleko. Alva od něho odstoupila. „Doufám, že budeš mít na cestu hezky.“

„Radši ne,“ natáhl se pro klobouk ležící na stole. „Správný muž má překonávat překážky.“

„Dávej na sebe pozor,“ vybídla ho. Byla překvapená něžností, jakou pocítila. Anebo jí možná sevřel hrdlo strach. Kdyby se Williamovi něco stalo, všechno by bylo v troskách.

Dopoledne bylo teplo, a tak se Alva a Consuelo vydaly na Union Square, aby se porozhlédly u Tiffanyho. Usadily se na lavičce ve stínu dubů. Kolem nich přešel párek dam oděných ještě v letním mušelínu s příslušně ladícími slunečníky. Spodničkami zametaly cihlový chodník.

Alva si rychle nastudovala Vanderbiltovu rodinu, ale přesto jí chvíli trvalo, než si vybavila jména všech rodinných příslušníků a uložila si je do paměti. Problém byl, že kromě značného počtu lidí se některá jména stále opakovala.

„William a jeho otec a jeden z jeho synovců jsou všichni Williamové,“ vypočítávala Consuele, která jí pomáhala s opakováním před odpoledním čajem, plánovaným na další den.

„Na světě je takových Williamů – William Shakespeare, William Blake, William Wordsworth…“

„Generál Sherman je taky William, nezapomeň.“

„Atlanta si na něj dobře vzpomíná,“ poznamenala Alva. „Komodorovo jméno je Cornelius stejně jako mladšího z obou synů a nejstaršího vnuka, Williamova bratra.“

„Zamlouvá se mi ta brož se smaragdem uprostřed a s emailovými lístky kolem. Měla bys přimět W. K., aby ti koupil ten opál, co se ti tak líbil, ten osazený diamanty. Anebo ten černý sametový obojek obtočený drahokamy,“ popsala Consuelo a rukou napodobila spirálu.

„A Corneliovu synovi i vnukovi se říká Corneil,“ pokračovala Alva a ignorovala ji. Na šperky teď neměla ani pomyšlení. „A třebaže syn je de facto druhý Cornelius, správně se jmenuje Cornelius Jeremiah, takže se mu říká C. J., a až vnuk, Williamův starší bratr, je Cornelius II.“

„C. J. je ta černá ovce. Jestli přijde jeho jméno na přetřes, tak se tvař, že ho neznáš.“

„Jistě. Zato Williamův bratr Corneil je ctnost sama.“

„Ano. A když to budeš pěkně opakovat, tak často a tak nahlas, jak jen bude možné, vloudíš se do přízně jeho ženy Alice. Ta bude jednoho dne matkou rodu, pamatuj si to.“

Alva vzhlédla od svých poznámek. „To by mělo být zasloužené postavení, ne?“

„To říkáš jenom proto, že W. K. není prvorozený. To bys musela Corneila otrávit nebo tak něco, abys postoupila v rodinné hierarchii.“

„Přece tu nemáme feudalismus. Klidně můžu být matkou rodu já.“

„Tak snadno?“ Consuelo se dala do smíchu. „Myslíš si, že tomu Alice bude nečinně přihlížet a dovolí ti to?“

„Teď mě neobtěžuj s detaily. Mám toho moc.“

Alva se znovu podívala do svých poznámek. Alicin a Corneilův nejstarší syn, čtyřletý, byl William Henry II., říkali mu Bill. Jejich nejmladší chlapec, roční, byl Cornelius III. a volali na něho Neily. Alice a Corneil měli ještě prvorozenou Alici, Neilyho velkou sestřičku.

„Copak tahle rodina nemá žádnou fantazii?“ povzdychla si Alva.

„Jen se to hezky nauč.“

Alva strčila papír do kapsy. „Musím se připravit na to, že mě paní Vanderbiltová nebude mít ráda. William myslí, že nejsem typ dívky, jaký by mu sama vybrala.“

„To ti nikdy neřekne do očí.“

„Tos mi tedy pomohla. Ale stejně z toho mám strach. Vážně nemám žádný vliv kromě toho, který jsem už uplatnila.“

„Možná ne. Ale budeš moct utrácet jejich peníze.“

„Myslíš, že můžu utéct z domova? Příští týden by se to hodilo. To přijde domácí vybírat nájem.“

„No jistě, takový útěk bude to pravé pro tvé společenské postavení. Jen si to zkus.“

„Kdybych byla muž, tak jsem mohla naše rodinné problémy vyřešit už dávno.“

Consuelo jí vlepila pusu na tvář. „Kdybys byla muž, tak bych si tě hned vzala.“

„Kdepak, ty čekáš na nějakého šlechtice.“

„To máš pravdu. Ale tebe mám stejně nejradši.“

Další den se Alva v salonu u Vanderbiltových sotva usadila, když paní Vanderbiltová prohlásila: „Bavila jsem se synem. Kdybyste souhlasila s krátkým zasnoubením, svatba by mohla být brzy, ideálně v prosinci.“

Alva si ji hned zamilovala.

„Prosinec?“ opáčila Lila. „Já jsem pro. Představte si, třeba bude i sníh.“

„Já myslím, že by to bylo romantické,“ mínila Lila.

„Jakou práci?“

Table of Contents

PERLY

I

II

III