Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

S.C.Lalli

Odvoz pro Sáru

Z anglického originálu Are You Sara? vydaného nakladatelstvím Harper Avenue, které je součástí HarperCollins Publishers Ltd, v Torontu roku 2022

přeložila Petra Královcová

Jazyková redakce Michaela Šmejkalová

Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha

Obálka Robin Brichta

Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8852. publikaci.

První vydání, Praha 2023

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Are You Sara? by S. C. Lalli

Copyright © 2022 Sonya Lalli, by arrangement with CookeMcDermid and Kristin Olson Literary Agency. Originally published in English by HarperCollins Canada and William Morrow.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

Translation © Petra Královcová, 2023

Cover photo © YIUCHEUNG / Shutterstock.com

ISBN 978-80-271-6917-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-6916-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-3634-6 (print)

Pro Saraswati

ČÁST I.

1.

Čtvrtek 29. září

„Na záchodě je mrtvá holka.“

Zvednu pohled. Gavin na mě zírá a na levé ruce balancuje s tácem prázdného nádobí.

„Mrtvá?“ přeptám se.

„Skoro. Kdo ji sakra obsluhoval?“

Pokrčím rameny. I když tu dnes v noci bylo narváno, za barem jsme byli s Gavinem sami. Musel ji obsluhovat jeden z nás.

„Postarej se o ni, jo?“ požádá mě.

„Zrovna jsem na odchodu.“

Ukáže za sebe. „Dostaň ji odsud a pak můžeš jít.“

„Ale…“

„Prostě se o to kurva postarej, Sáro.“

Gavin se vypaří dřív, než stihnu protestovat. Je tak galantní. Otráveně se vydám barem k záchodům. Je teprve něco po druhé ráno a zavíračku jsme vyhlásili před půl hodinou, ale pár desítek opozdilců ještě dopíjí a usíná na stolech.

Otevřu dveře na dámské toalety a najdu dvě nohy v džínách vykukující ze zadní kabinky. Vzdychnu.

„Hej,“ zkusím to. „Hej ty!“

Nechám za sebou zaklapnout dveře. Dívka neodpovídá. Udělám další krok.

„Musíš vstávat.“

Sama ji nezvládnu. Měřím metr šedesát a jsem si setsakra jistá, že ji neunesu. Dívka zasténá a já zjihnu. Říkám si, jak je mladá. Gavin nám nařídil v týdnu nekontrolovat občanky, díky tomu se podnik ještě drží nad vodou.

„Jsi v pořádku?“ Kleknu si na všechny čtyři a nakukuju pod dveře. Dívka leží na zádech s hlavou opřenou o spodní část mísy. Má na sobě tmavou vyšisovanou džínovou bundu podobnou té mojí a dlouhé čokoládově hnědé vlasy má přilepené k obličeji.

Natáhnu ruku a odhrnu jí vlasy. Když se pořád nehýbá, dveře podlezu. Je taky malá, a tak se tam na zem obě vejdeme, i když jen taktak.

„Hej,“ řeknu jemnějším tónem a zatřesu jí pažemi. „Pomůžu ti, jo?“

Nechá se odlepit od podlahy, částečně ji podpírám. Zaklapnu víko a podaří se mi ji posadit na mísu. Její kabelka Marc Jacobs mi naráží do boku.

„Kdo jsi?“ zeptá se vyčerpaně.

Usměju se, vděčná, že se probírá. „Sára.“

„Vážně? Já jsem Sára, tedy Sarah! S ,h‘ na konci.“

„Já bez ,h‘.“ Odmlčím se. „Kde máš kamarádky? Mám pro ně dojít?“

„Nemám žádný kamarádky.“

Otevřu pusu a chci něco říct, ale ona pokračuje.

„Moje kamarádka odešla domů s mým kamarádem,“ vypráví monotónním hlasem, „jestli chápeš, jak to myslím.“

„Takže tu jsi sama?“

Sarah se zachichotá, jako bych byla trapná. „Jsem tu s tebou.“

Když jí pomáhám dostat se přes kuchyň k zadnímu východu do klidné ulice rezidenční čtvrti, držím Sarah kolem pasu. Je svěží podzimní noc, a když se roztřese, zapnu jí bundu.

„Ty jsi liška,“ zamumlá opile. Díváme se z očí do očí a já se zasměju.

„Ty taky.“

Nakloní se ke mně a něžně mě políbí na tvář. „Nechceš si zahulit?“

„Ráno mám školu.“

„Všichni máme ráno školu,“ odtuší.

„Mám ti zavolat odvoz?“

Sarah neodpovídá, ale ze zadní kapsy vytáhne jointa. Mám chuť se zeptat, jestli jí to v jejím stavu připadá jako dobrý nápad, ale nejsem její matka, a tak mlčím. Místo toho sleduju, jak se opře o cihlovou zeď budovy, jednu nohu přehozenou přes druhou, zapálí si jointa a přiloží ho na spodní ret. Vypadá neuvěřitelně skvěle. Už celou věčnost jsem nehulila a vlastně ani nemám trávu ráda, ale když mě vybídne, abych si šlukla, neváhám.

Během pár minut jsem sjetá. Sarah je jak otevřená kniha, a já se směju něčemu, co si už nepamatuju, že řekla. Zahaluje mě obláček dýmu, příjemný a horký, a jen mlhavě si uvědomuju, že pouliční světla jako by začala blikat do rytmu Hey Jude od Beatles. Když dole v ulici zastaví černé auto a zhasne světla, Sarah mě vezme za ruku.

Zdá se, že si myslí, že jsme kamarádky. Mluví upřímně a já ji slyším, ale neposlouchám. Hlava mi klesne dozadu, na tváři cítím noční vzduch. Mezi stromy na mě pomrkávají hvězdy.

„Do prdele,“ prohlásí najednou. „Už musím.“

Uvědomím si, že sedím na obrubníku, a tak se zvednu, abych ji doprovodila. Zápolí s telefonem a objednává si odvoz. Jsem pětadvacet minut od domova, ale jsem na takovou cestu příliš mimo, a tak udělám totéž.

Telefony nám cinknou ve stejnou chvíli. Náš odvoz se blíží.

„Přeješ si někdy být někdo jiný?“ zaslechnu její otázku. Vzhlédnu a vidím, jak se dívá do ulice.

„Jo, pořád,“ odpovím.

„Kým bys byla?“

Na to nedokážu odpovědět. Obtížně hledám slova, jako by mi uvízla hluboko v krku.

„Já bych byla lady Macbeth.“

Chystám se jí sdělit, že lady Macbeth je fiktivní postava, ale za rohem se vynoří auto a zastaví u nás.

Sarah mě obejme. „To musí být pro mě.“ Jsem zpomalená, a než se mi podaří reagovat zvednutím paží, je pryč.

Mlhavě uvažuju, že bych se vrátila dovnitř, abych řekla Gavinovi, že odcházím, ale přijede další auto. Vpotácím se dovnitř, a jen co dosednu, zavřou se mi oči.

„Jste Sára?“ ozve se zepředu hlas.

„Ano,“ odpovím a okamžik nato usnu.

Řidič mě probudí, vrčí na mě, že mám vystoupit. Snažím se posadit rovně, ale točí se mi hlava. Řidič na mě zase řve.

„Povídám vystupovat!“

„Dobře, dobře.“ Otevřu dveře auta. „Už jdu.“

Je tma a je mi zima. Přitáhnu si bundu kolem těla a snažím se přijít na to, na které straně Hillmont Road mě řidič vysadil. Ulice je plná stromů, ale nic mi tu není povědomé. Stromy jsou vyšší, listnatější. A domy…

Zamrkám při pohledu na ten před sebou. Je třípatrový, s třešňově červenými dveřmi a okenicemi. Bohatí by tomu řekli koloniální. Otočím se dokola, jako by se můj mizerný malý domeček měl magicky objevit na druhé straně ulice. Srdce se mi sevře. Je tam další usedlost.

„Sakra!“ Dřepnu si na obrubník, už se začínám probírat. Chlad mi čistí hlavu. Vyběhnul se mnou ten řidič, nebo jsem nasedla do špatného auta? Otevřu mobilní aplikaci a vidím, že moje auto je nejspíš na cestě do Hillmont Road, zřejmě s tou druhou holkou, Sarah, na palubě. Oddálím mapu. Malá modrá tečka mi ukáže, že mě vysadil na bohatém předměstí na druhé straně Windermere.

Zkouším si objednat jiné auto, ale aplikace se mi zablokuje a oznámí, že moje karta byla zamítnuta. To mám tedy vážně kliku, zrovna když jsem po třetí ráno kilometry od domova.

Najednou se v domě rozsvítí a za jednou z okenic prosvítá nažloutlá záře. Když mám pocit, že vidím kolem okna projít stín, přiznám si porážku a vykročím. Proplétám se předměstím, pod botami mi šustí první podzimní listy, až konečně najdu Main Street.

Na tomhle konci města obchody prodávají dupačky z organické bavlny a kuchyňské náčiní na strouhání citronové kůry a loupání dalšího ovoce, které ani netuším, že se dá loupat. Zřídka chodím tímhle směrem, a tak se přistihnu, jak si prohlížím výlohy a dívám se na všechny ty věci, které nikdo nepotřebuje, ale všichni chtějí. V obchodě s dámským oblečením jsou vystavené kardamonově zelené večerní šaty. Napadne mě, kdo v tomhle ospalém vesmíru proboha potřebuje kardamonově zelené večerní šaty?

Pomalu, ale jistě se ulice proměňují. Nikde zatím není ani jedno auto a Main Street je posetá kavárnami a restauracemi, antikvariáty, tělocvičnami, obchody s potravinami a dalšími místy závislými na studentech, jako jsou kina. Přejdu kolmou ulici, která nejspíš povede ke kampusu, a tedy zpět ke Gavinovu baru, ale dál směřuju na sever. Je čtvrt na čtyři ráno a ještě mám před sebou kus cesty.

Kráčím blok za blokem a konečně se blížím. V téhle části Windermere toho moc nepřežilo. Kromě nehtového studia tu a tam nebo smíšeného zboží je většina obchodů zabedněných. Když se dostanu do Hillmontu, zamířím na východ. Už jen dva bloky. Minu zchátralé bytovky, školku a pak zastavím. Něco je špatně.

Vzhlédnu. Odněkud zpředu vychází podivný ruch. A světla. Blikají? Mžourám, snažím se na to přijít. Nejsem schopná říct, jestli někdo z mých sousedů nechal zapnuté světlomety, nebo jsem ještě sjetá.

Přejdu poslední křižovatku před domem, pomalu. Jsem jen patnáct metrů daleko a zaostřím na blikající světla. Je to policejní hlídka.

„Dobrý den?“

Chraptím, a tak si odkašlu a jdu blíž.

„Dobrý den?“ zkusím to znovu.

Můj dům je zastrčený pod rozbitou pouliční lampou a všude je tma jak v pytli. Na chodníku před domem se vynoří mohutná tmavá postava, a jak se blíží, ztuhnu.

„Kdo jste?“

„Madam, držte se dál.“

„Proč?“

„Jsem strážník Reynolds a vy zůstaňte tam, kde jste.“

„Ale to je můj dům. Bydlím tu.“

Policista už je tak blízko, že na něj vidím. Svou rozložitou postavou blokuje vchod.

„Vy tady bydlíte?“

„Hillmont Road 72.“ Odmlčím se. „Proč?“

Právě v tu chvíli se někde v dálce rozkvílí policejní siréna. A pak další. A ještě jedna.

Srdce mi buší, když si uvědomím, že se přibližují. Ustoupím ze silnice a protáhnu se kolem strážníka.

„Madam, ne…“

Popadne mě za paži, ale je pozdě. Spatřím ji.

Povědomá džínová bunda. Záplava čokoládově hnědých vlasů stékající po schodech.

Podlomí se mi nohy. Cítím, jak mě zachytí dvě paže, když sklouznu na zem.

„Znáte ji?“ zeptá se strážník Reynolds.

„Jo,“ odpovím těsně předtím, než se mi zatmí, „jmenuje se Sarah.“

2.

SARAH ELLISOVÁ

O tři roky dříve

Všichni mě dnes štvou.

Právě jsem se vrátila domů od Journey. Ona, já a Felix jsme se učili na ten test z matiky, ze kterého jsem pěkně vystresovaná, a moje matka zavolala, aby se ujistila, že přijdu domů na večeři. Vážně si nepamatuju, co jsem jí odpověděla, ale když jsem zavěsila, Journey mi řekla, že bych na ni měla být milejší. Já jsem pak Journey poradila, že by si měla tu a tam vytrhat obočí, i když ho má perfektní, a… no pak mě prostě vykopla.

Do zítřka to bude dobré, nebo možná do čtvrtka. Už jedenáct let je to moje nejlepší kamarádka, ještě z prvního stupně, a fakt se spolu půlku času hádáme, ale ani jedna z nás nemá sestru, takže tak. Když se do toho s Journey pořádně opřeme, je fajn mít nablízku Felixe, protože i když z nás tří je ten nejméně zralý a nejotravnější, je alespoň dobrý nárazník.

Upřímně, kvůli té hádce se cítím trochu provinile, a tak jsem právě napsala Journey zprávu s omluvou. Dokážu být pěkná mrcha, když jsem ve stresu, ale nejsem v algebře tak dobrá a vážně chci dostat jedničku.

V Bishop Bailey Hall nevyšilují, protože vědí, že rodiče mají největší strach z toho, že jejich děti nebudou tak úspěšné jako oni. Proto ze mě musí jednou být doktorka, proto můj bratr Adam zrovna odešel na Stanford a proto mi matka prohlíží věci, aby se ujistila, že neberu drogy. A proto si musím tenhle deníkový záznam psát do mobilní aplikace chráněné heslem, namísto abych ho napsala do jednoho z těch nevkusných zápisníků, co mi kupuje každé Vánoce.

Nejde jen o ty zápisníky. Taky mi pořád kupuje květované šaty do kostela, i když tam nikdy nechodíme, a domlouvá nám wellness pro matku s dcerou, jenže to musí kvůli práci skoro pokaždé zrušit. Jde o ten podělaný pokoj, kde zrovna teď jsem, který mi vyzdobila, jako by to byl nějaký domeček pro panenky. Do tohohle domu jsme se přestěhovali v době, kdy už jsem byla na pokoj na hraní moc velká, ale ona stejně chtěla, aby ho její malá novoanglická Barbie měla. Vyzdobila ho bledě růžovými tapetami, načechranými polštářky a toaletním stolkem se zrcadlem. Přísahám, že křeslo, ve kterém jsem teď schoulená, stojí stejně, jako někteří lidé dají za auto.

Moje ložnice je mnohem víc v mém stylu, ale sešla jsem sem, nejspíš abych udělala matce radost. Někdy se na mě dívá, jako by nevěděla, kdo jsem, a mě to zlobí a jsem smutná, že je ze mě vždycky zklamaná, že nic, co udělám, není dost dobré. A tak si pustím pusu na špacír, rozbrečím ji a pak jdu sem dolů a zavrtám zadek do tohohle pitomého křesla a z bluetooth reproduktorů pustím nahlas Adele, což je můj způsob, jak se jí omluvit. Jak jí říct, že jsem pořád její malá holčička.

I když nejsem. Už dávno ne.

Uf, tohle je tak hloupé. Co to vůbec dělám?

To Journey mě přivedla na tenhle nápad s deníkem. Minulý týden se mně a Felixovi chlubila, že si její rodiče dělají starosti, jestli se nebojí zkoušek na vysokou, a poslali ji na terapii. Byli jsme v jídelně a ona fakt chtěla, aby to všichni slyšeli, protože si vysloužila spoustu soucitných pohledů a povzdechů. A teď každému, kdo ji poslouchá, vykládá o sezeních, kde jí poradili si v zájmu duševního zdraví „věci zapisovat“.

Oba mí rodiče jsou doktoři, ale věří jen na neduhy těla. Jednou mi táta řekl, že v podstatě všechny případy deprese by se daly spravit, „kdyby ty lemry zašly občas do tělocvičny“. A když před pár lety umřela babička, nikdo z nich nechápal, proč jsem byla smutná celé léto. Tak rychle se přes to přenesli. Odložili církevní rozloučení, aby nemuseli zrušit svou cestu do Palm Springs, a kdykoli jsem brečela či vzpomínala, nebo dokonce zmínila babičku, tak mi jako úplní pitomci akorát připomněli, že jsem ji skoro nenavštěvovala.

Rodiče mě a Adama pojmenovali tak, aby udělali babičce radost, tedy, víte, ještě předtím, než měla demenci a zapomněla, jak moc miluje Ježíše a svoje vnoučata. Ale museli vybrat ta nejobyčejnější biblická jména? Co třeba Lydie? Mirjam? Brala bych dokonce i Dalilu. Každopádně si nechávám říkat Sarah jen od babičky. Všichni ostatní mi říkají Ellisová.

Táta se vrátil z nemocnice. Slyším ho mluvit v kuchyni a za chviličku mě zavolají na večeři. Budou mě dusit kvůli domácímu úkolu, zatímco budou poslouchat na půl ucha a číst si v iPadech zprávy. Takže bych se radši měla dostat k věci.

Ne že bych to někdy přiznala Journey, ale taky si zkusím věci zapisovat. Taky se budu víc snažit, aby kvůli mně matka nebrečela, a starat se o svoje věci, jako to dělá Adam, namísto abych to pořád jen předstírala.

Taky si říkám, jestli bych neměla začít chodit cvičit. Br. Tělocvičnu děsně nesnáším.

3.

Čtvrtek 29. září

Sedím vzadu v hlídkovém voze, paralyzovaná. Tělo té druhé, Sarah, je pořád na podlaze, přikryté bílou plachtou, a kolem nejmíň desítka policistů, zdravotníků a hasičů shromážděných na chodníku. Venku je ještě tma, ale nad východním koncem města vidím první doteky světla. Visí nad ním jako mlha. Nevím, jak dlouho tu jsem. Napadne mě, jestli jsem neusnula.

Při rázném zaklepání na sklo se prudce narovnám. Je to muž, tak pětatřicátník, s černými vlasy a ostrými rysy. I v obyčejném oblečení poznám, že je to policista.

Pootevřu dveře jen na škvírku a ten chlap do nich strčí hlavu.

„Jsem detektiv Kelly. Vyrozuměl jsem, že jste znala oběť.“

„Tak nějak,“ odpovím. „Potkala jsem ji teprve dnes v noci.“

Toporně přikývne. „Strážník Reynolds se zmínil, že jste říkala, že se jmenuje Sarah. Neznáte náhodou její příjmení nebo cokoli, podle čeho bychom ji mohli identifikovat?“

„Ano.“ Vzpomínám. „Myslím, že bydlí na jihu. Tam jak žijí všichni boháči.“

„V Orchards?“

„Jo. A její dům… je bílý, největší v ulici. Dveře byly červené.“

Detektiv Kelly se na mě překvapeně podívá, přidřepne si, abychom měli oči ve stejné výšce. Působí nadšeně, říkám si, kdy v tomhle městě naposledy někoho zavraždili.

„Vy jste byla u ní doma?“

„To je dlouhý příběh.“ Detektiv Kelly mě požádá, abych si ho schovala na stanici.

Tam mě odveze jiný strážník. Ještě nikdy jsem na policejní stanici nebyla, ale z větší části je taková, jak jsem čekala podle toho, co jsem viděla v televizi. Velmi málo oken a zářivky. Smutná, prázdná čekárna plná nábytku, který vypadá, jako by ho neměnili od osmdesátých let. Sedím tam, dokud se detektiv Kelly neobjeví a neukáže mi, abych prošla za mřížované dveře. Následuju ho chodbou. Koberec je tmavě hnědý. Trhnu sebou. Má přesně tu samou barvu jako její vlasy.

Detektiv Kelly se zastaví před dalšími dveřmi. „Kávu?“

„Jistě.“

„Černou?“

„S mlékem, prosím.“

Vstoupím do místnosti a čekám na něj. Je tam starý stůl a čtyři židle, na stěnách není nic než oprýskaná modrá barva. Žádné falešné zrcadlo. Přemýšlím, jestli si takové místnosti nechávají pro podezřelé.

Detektiv Kelly se vrátí se dvěma papírovými kelímky. Když mi vtiskne jeden do ruky a vůně hořké kávy mě praští do nosu, vzpomenu si, jak strašně jsem unavená. Poděkuju mu a hodím do sebe půl kelímku jedním douškem.

„Takže…“ Posadí se na židli naproti mně. Vzal si pero a linkovaný blok a já sleduju, jak do pravého horního rohu naškrábe 29. září. „Budu od vás potřebovat svědeckou výpověď. Vaše celé jméno?“

„Saraswati Bhaduriová. Ale používám Sára.“ Při pomyšlení na tu druhou Sáru se zachvěju. „Bez ,h‘ na konci.“

„Jste místní?“

Zavrtím hlavou. „Jsem z Bostonu, ale žiju tu už dva roky. Studuju práva.“

Vidím, že to na něj zapůsobilo, i když by nemělo. Ne s mými současnými studijními výsledky.

„A oběť jste potkala…“

„Musíme ji tak označovat?“

„Ne, nemusíme.“ Odmlčí se. „Říkala jste, že jste Sarah potkala dnes v noci, je to tak?“

„Čtyřikrát týdně pracuju večer u Gavina, v tom baru u kampusu. Byla tam.“

„V kolik přišla?“

„Nevím.“ Lámu si hlavu a snažím se vzpomenout si, kdy jsem ji poprvé viděla. „Začala jsem v půl sedmé. Ve středu máme křidýlka, takže bylo narváno. Vzpomínám si, že jsem ji párkrát zahlédla. Možná jsem ji několikrát obsluhovala, ale nejsem si jistá.“

Pozoruju detektiva Kellyho, jak si zuřivě zapisuje do bloku.

„A potom, někdy okolo druhé, asi tak, jsem si balila věci a chystala se k odchodu, ale Gavin mi řekl, že na záchodě nějaká holka omdlela.“

„Sarah?“

Přikývnu. „Požádal mě, abych se o ni postarala.“

„Měla tou dobou kabelku nebo batoh?“

Pevně stisknu víčka a představím si ji na podlaze. „Ano,“ otevřu prudce oči. „Černou kabelku přes rameno, Marc Jacobs.“

Detektiv Kelly vypadá z mého popisu zmatený, a tak mu kabelku popíšu a pak mu vyprávím, jak jsem Sarah vzala ven. Pak jsme vykouřily jointa a chvíli klábosily o všem možném, o ničem, na co bych si dokázala vzpomenout.

Řeknu mu, že jsme si obě objednaly odvoz a musely jsme si omylem prohodit auta, protože pak si vzpomínám, že jsem se ocitla v Orchards.

Detektiv Kelly přikyvuje, občas si zapíše poznámku. Když skončím, složí si ruce na stole.

„Takže tvrdíte, že jste vy a Sarah odjely domů špatným autem?“

„Jo, přesně tak.“

Svraští obočí.

„Tedy, muselo to tak být, ne? Byla u mě doma,“ vykoktám. Jsem unavená a najednou jsem i nervózní. „Proč bych jinak skončila v Orchards?“

„Nemohla jste naťukat špatnou adresu?“ zeptá se mě, jako bych byla malá.

„Ne, nemyslím.“

„A ohledně toho, proč mohla být v Hillmontu…“

„Vypadala bohatá,“ přeruším ho, ale neřeknu mu, proč si to myslím. Měla zářivou, čistou pleť. Perfektní melíry. Značkovou kabelku a oblečení. „Je vyloučené, že by bydlela někde tady.“

„Existuje spousta důvodu, proč by zámožná mladá dáma mohla být na Hillmont Road.“

Našpulím rty. V sousedství není zrovna Park Avenue. Hillmont je díra, kde bydlí pracovité včelky dělnice a jeho obyvatelé se starají o to, aby pitoreskní novoanglické univerzitní městečko zůstalo tou zemí zázraků, jakou je. Uklízejí a malují městským jejich domy. Nalévají studentům pivo.

O některých se taky ví, že prodávají drogy.

„Vím,“ pokračuju nakonec, „ale nemyslím si, že by tu byla proto.“

„Co víte?“

Detektiv Kelly se mě zjevně snaží nachytat. Naštvaně tisknu chodidla k podlaze.

„O dva domy vedle, v čísle 68. Venku vždycky parkují pěkná auta, každou noc. A nikdy se moc nezdrží.“ Odmlčím se a detektiv Kelly si mě prohlíží. „Vím, že dealují. Ale nemyslím si, že by tam Sarah jela koupit drogy. Prostě omylem jela mým autem.“

Detektiv si něco zapíše do bloku a papír zakrývá dlaní. Čekám, že na mě bude tlačit, ale stočí řeč jinam.

„Vraťme se do chvíle, než jste odešla z baru. Byl tam vyhazovač nebo někdo jiný ze zaměstnanců, kdo by vám pomohl se o Sarah postarat?“

Ušklíbnu se.

„Ne?“

Zavrtím hlavou. „Nemáme vyhazovače.“

„Kolik lidí bylo včera u Gavina?“

„Nevím jak za celou noc, ale ve špičce bych řekla tak sto padesát lidí. Plus minus.“

„Je to víc než kapacita, podle vás?“

„Nevím,“ zalžu.

„A kolik vás pracovalo?“

Řeknu mu, že jsem vepředu byla jen já a Gavin, plus tři kluci v kuchyni, kteří vaří, myjí nádobí, nosí objednávky a utírají stoly.

„Proč se mě na to všechno ptáte?“ vyhrknu. „Zeptejte se Gavina.“

„Snažím se udělat si o tom večeru představu.“

„Dnes v noci bude zase plno.“ Čtvrteční večery jsou slevy na panáky. I když zoufale potřebuju peníze, jsem vděčná, že nemám službu. „Jděte se přesvědčit sám.“

Detektiv Kelly na mě chvilku zírá a pak se podívá do svých poznámek. Odsunul dlaň, ale nedokážu zaostřit oči, takže z místa, kde sedím, vidím jen čmáranice.

„Vraťme se k Sarah. Když jste měla po službě, pomohla jste jí ven. Můžete mi říct, proč jste ji vyvedla přes kuchyň?“

Našpulím rty a snažím se rozpomenout. Ale nedaří se to. Únava, tráva – z celé té noci mám jen pocit vyčerpání.

„Ne. Upřímně, nevzpomínám si,“ řeknu nakonec. „Asi se styděla, jak je opilá. Možná jsem navrhla jít přes kuchyň, protože to bylo blíž, nebo to navrhla ona. Vážně nevím.“

Detektiv Kelly nevypadá přesvědčeně.

„Pamatujete si, s kým včera byla?“ pokračuje. „Pokud tam byla s někým?“

„Zmínila se, že její kamarádi odešli bez ní, ale s nikým jsem ji neviděla.“ Znovu pokrčím rameny. „Jak jsem řekla, bylo narváno. Ale víte co, mělo by to všechno být na záznamu na bezpečnostní kameře.“

„Ano, to by mělo,“ přitaká detektiv Kelly. „Zajdeme ke Gavinovi, jen co ho seženeme. I tak bych ale nejdřív rád všechno viděl z vašeho úhlu pohledu.“

Můj úhel pohledu. Snažím se neodfrknout. Jaký jiný úhel pohledu by tu mohl být?

„Zmínila se Sarah ještě o něčem, když jste spolu venku mluvily?“ pokračuje. „Vyšel mezitím někdo východem z kuchyně?“

Promnu si oči a snažím se lovit v paměti. I když káva začíná působit, všechno mi splývá a dojde mi, že už jsem vzhůru skoro šestatřicet hodin v kuse. I když jde všechno dobře, mám problémy se spánkem, ale předminulou noc jsem se ani nepokoušela vlézt do postele. Měla jsem odevzdat esej a protáhlo se to až do rána.

„Sáro?“ pobídne mě detektiv Kelly.

„Jo.“ Vypadá netrpělivě, a tak začnu uvažovat nahlas.

„Ta ulice vzadu je klidná, je rezidenční…,“ zavřu oči a snažím se si ji představit. „Možná tam bylo nějaké auto.“

Detektiv Kelly se narovná.

„Možná bylo zaparkované. Nebo přijelo, když jsme tam byly – vážně nevím.“

„Bylo tam ještě, když jste odjížděly?“

„Koukněte, nemám ponětí. A nepamatuju si ani, o čem jsme mluvily, jasný? Byla jsem vyčerpaná. A zhulená.“

„Dobře.“ Poklepává prstem. „Tedy…“

„Můžu se vás teď na něco zeptat?“ přeruším ho.

„To záleží na co.“

Zaváhám. „Co se jí stalo? Jak zemřela?“

„Určitě víte, že na to vám nemůžu odpovědět. Jde o otevřené vyšetřování…“

„Dobrá, tak proč by tohle někdo udělal? Bože, je to ještě děcko.“

Mlčí a pohledem mě intenzivně zkoumá. Nakonec promluví. „Statisticky – a netvrdím, že se právě tohle stalo – naprostou většinu žen zavraždí někdo, koho znaly.“ Detektiv Kelly se zamračí. „Někdy známý, mnohem častěji milenec. A bývalý partner. Který dostal kopačky.“

Přikývnu a dívám se na něj. Detektiv pokračuje:

„Ale tato oběť – promiňte, Sarah – nebyla nalezena s kabelkou, kterou jste popsala. Chyběl i její telefon. Je možné, že je nechala v autě.“ Odmlčí se. „Je také možné, že jí je někdo sebral. A šlo o loupežné přepadení, které se zvrtlo. Že byla prostě ve špatnou chvíli na špatném místě.“

To by se na Hillmont Road mohlo stát lehko. Sarah mohli napadnout někteří z těch, kteří se tam poflakovali. Opilci ze zaplivaného baru u parkoviště kamionů. Příliš přátelští a často labilní obyvatelé domu uprostřed ulice. Kdokoli z mých metamfetaminových sousedů.

Při pomyšlení na Sarah se mi sevře hrdlo. Je bílá a já jsem Indka, ale co si vzpomínám, máme skoro stejný odstín kůže a vlasů. Jsme stejně velké. Dokonce jsme měly podobnou bundu.

Co když byla Sarah ve špatnou chvíli na špatném místě proto, že byla na mém místě?

Co když… jsem tou obětí měla být já?

4.

Vyruší nás rázné zaklepání. Strážník Reynolds vtrhne do místnosti a něco pošeptá detektivu Kellymu, pak stejně náhle odejde. Neslyším, co říká.

„Můžu už jít domů?“ zeptám se, když se detektiv zvedne ze židle. Vypila jsem kávu, ale cítím nastupující bolest hlavy. Okamžitě potřebuju další kofein a prášek.

„Brzy,“ odpoví neurčitě. „Možná na vás budu mít ještě pár otázek. Nevadilo by vám ještě chvíli zůstat? Někdo vás pak odveze.“

Neodpovídám. Hodiny na stěně ukazují skoro osm ráno a první přednáška mi začíná ani ne za hodinu, ale stejně jsem dnes příliš otřesená, abych tam šla.

„A než odejdete, budeme potřebovat váš telefon, abychom si mohli ověřit vaši výpověď.“ Ověřit. Dobře.

„Pokud se ta noc odehrála tak, jak říkáte, budeme si muset promluvit s řidičem, který odvezl Sarah k vám domů. Tak za den dva vám nechám telefon na recepci, bude to stačit?“

„Nejspíš bude muset,“ odpovím.

Detektiv Kelly opustí místnost a nechá dveře dokořán. Vzdychnu a pak poklepu na jedno z několika málo čísel v historii volání za poslední dny – k rodičům do práce.

„V noci jsem ti volala,“ řekne máma, když hovor přijme. Z ozvěny poznám, že má telefon nastavený na hlasitý odposlech. „Dělala jsem si starosti.“

„Promiň.“ Tohle mi říkají, kdykoli zapomenu zavolat nebo se každý jeden den ozvat. „Dlouho jsem se učila. A pak jsem usnula.“

„Přepínáš se.“ Teď mluví táta. Z dálky slyším, že doplňuje regály. „Spíš dost?“

„Jo,“ zalžu.

„A jíš?“ zeptá se máma. „Kdy přijedeš domů?“

„Brzy.“ U toho zůstanu a pak se jich zeptám, co se u nich děje.

To že jim pořád lžu, nepovažuju za nic špatného, je to pro jejich dobro. Mí rodiče, Rama a Mira Bhaduriovi, mají dost starostí a pracují příliš tvrdě za příliš málo, ale předpokládám, že tak to má většina přistěhovalců. Když se přistěhovali do Ameriky, brali nekvalifikovanou práci, kdekoli zrovna sháněli lidi, naučili se anglicky a přijali za své americké způsoby jako dávat si kečup na makarony a jíst makarony s nakrájeným párkem a taky párky v rohlíku s kečupem a hořčicí.

Šetřili. Po pencích a niklácích. A v roce 2007, jen měsíce poté, co investovali každičkou penci do vybudování prvního bengálského obchodu s potravinami v okolí, přišla do města velká recese.

Obchod Bhaduri Delights se udržel nad vodou jen taktak, a to jen proto, že máma s tátou začali obstarávat občerstvení pro všechny v našem etnicky různorodém okolí. Jejich sen, že krajanům z Kalkaty nebo Dháky vytvoří domov, kde se budou scházet, se vzdaloval a dnes je obchod plný všeho možného od směsi na placky dosa až po zeleninové banány, rodinné balení brambůrek a skleněné nudle. A taky vodku. A právě vodka udržuje vše v chodu.

„Musíš se jít připravit do školy,“ slyším říkat tátu, poté co mi pověděli o novém velkém světle nad sekcí mražených potravin.

„Už jsem ve škole,“ odpovím. „Přišla jsem brzy, abych se učila.“

„Jsme na tebe tak pyšní, beti.“

Přikývnu a chystám se zavěsit. „Díky, mami.“

„Ještě rok studia, a naše dcera bude právnička!“

„Tak,“ přitakám. „Mimochodem, musím si nechat opravit telefon, takže si nedělejte starosti, kdybych příštích pár dní nezavolala.“

„Co se stalo?“ zeptá se táta.

„Spadl mi.“ Odmlčím se. „Kde je Tina? Můžete jí říct…“

Zmlknu, když na chodbě zaslechnu ránu. Postavím se. Je tam pohyb. Křik. Nemůžu přijít na to, o co jde.

Řeknu rodičům, že musím jít, rychle ukončím hovor a dojdu k otevřeným dveřím.

„Vy neschopnej hajzle!“

Ucuknu. Hlasy nejsou zas tak daleko.

„Tvrdíte mi, že naši dceru uškrtili. A vy pitomci tady sedíte a kopete se do zadnice a děláte – co přesně?“

Vím, že to není moje věc, ale přemůže mě zvědavost. Nakloním se a zkusím vykouknout. Detektiv Kelly a strážník Reynolds stojí na chodbě s párem, o kterém se mohu jen dohadovat, že jde o rodiče Sarah. Vypadají na padesátníky a máma hystericky pláče. Táta vypadá, že se chystá někoho praštit.

„Musím vědět,“ zajíká se matka, „jestli ji před smrtí…“

„Ne,“ ujistí ji detektiv Kelly a ona se rozvzlyká ještě víc. „Žádné známky znásilnění.“

„Sakra, díkybohu!“ Táta praští zaťatou pěstí do zdi za sebou a její chvění cítím až sem.

„Sarah byla…“

„Detektive,“ přeruší ho máma, „nesnášela, když se jí říkalo Sarah. Všichni jí říkali Ellisová. Byla bych ráda, kdybyste ji označoval správně. Jak předtím říkal manžel, nemáte vůbec nic…“

„Bev,“ přeruší ji táta, „nech ho domluvit.“ Najednou je ledově klidný. „Co jste říkal?“

„Vaše dcera Ellisová,“ pokračuje detektiv Kelly, „byla v noci u Gavina. To je studentský bar…“

„To místo znám a určitě tam nebyla, detektive. Učila se s kamarády. Po večeři…“ Máma pohlédne na manžela. „Nebo ne?“

„Je jí dvacet.“ Táta se na detektiva Kellyho zle podívá. „Co tam sakra dělala? Byla opilá?“

„Myslíme, že ano.“

„A podle jedné z vašich ‚teorií‘ pak jela do Hillmontu koupit drogy. Copak jste se sakra zbláznili? Ne. Ona by do Hillmontu nikdy nejela.“

Opřu si hlavu o zárubně, aby mě neviděli. Kolena se mi třesou a snažím se představit si na jejich místě svoje rodiče. Jaké by to bylo přijít na policejní stanici a zjistit, že je jejich dcera mrtvá. A že nebyla tam, kde být měla.

Kdybych nenasedla do špatného auta, byli by tu místo nich?

Detektiv Kelly počká, až se otec Ellisové vykřičí, a pak pokračuje. Zní méně sebejistě než předtím.

„Zmapujeme okolí, kampus, bar. Promluvíme si se všemi, kdo Ellisovou znali, kdo si s ní psali nebo s ní byli během posledních dnů v kontaktu.“

„Máte její telefon?“ zeptá se táta.

„Ne, ale…“

„Tak jak sakra chcete…“

„Ryane, to stačí.“

Muž se na mámu Ellisové podívá. Její hlas je najednou rozhodný a jasný a úplně přestala plakat.

„Víš stejně dobře jako já, že její zprávy budou zálohované na cloudu.“ Probodne manžela pohledem a pak se obrátí k detektivovi. „Ale nic z toho nebude potřeba. Vím, koho byste měli vyslechnout. Vím naprosto přesně, kdo zabil mou holčičku.“

Zadržím dech a čekám.

„Její bývalý přítel,“ řekne matka chladně. „Tommy Eagle.“

5.

SARAH ELLISOVÁ

O tři roky dříve

Tu noc před začátkem tohohle školního roku jsem měla divný, neblahý pocit v břiše. Nejdřív mě napadlo, že mi je špatně, a tak jsem napsala Journey a Felixovi, jak jim je, protože jsme k večeři snědli obrovský talíř nachos – ale byli v pohodě. Otrava jídlem to nebyla. Když se na to podívám zpětně, myslím, že to byla předtucha, víte? Jen jsem ještě nevěděla, co to je.

V Bishop Bailey Hall je tradice, že třetímu ročníku hodí na krk tři stipendisty z druhého konce státu. Každoročně první den školy nechá ředitel nováčky nastoupit před celou školou a mluví o rasové a socioekonomické rozmanitosti a znevýhodněné mládeži, jako by snad byli náš společný charitativní projekt.

Ta řeč, stipendium – nikdy nejde o ně. Jde o nás. Jde o to, že školné od našich rodin tato důležitá stipendia umožňuje, o to, jak dobře vypadá, že my navštěvujeme školu, která je – ó božínku – tak velkodušná.

Od starších ročníků jsem slyšela, že s těmi stipendisty je to pokaždé hop nebo trop. V podstatě celý život prožiješ v uzavřené třídě a pak bum! Ocitneš se do maturity uvězněný s třemi novými děcky, tak doufej, že to nebude pohroma.

Letos byla řada na nás a vážně jsem si nebyla jistá, co od prvních dvou studentů čekat. Nathan Price na mě dělal dojem naprostého průměru ve všech směrech a Andrea Chanová vypadala v pohodě, i když bylo zahanbující uvědomit si, že na celé škole jsou všehovšudy tak dvě další asijské děti.

Nicméně třetí student – Tommy Eagle – upoutal mou pozornost, a nejen proto, že byl přitažlivý. Tommy si to na shromáždění přivalil pozdě a všichni to viděli. Zjevně v první den školy zaspal budík v pokoji pro hosty rodiny, u které byl ubytovaný. A dokonce i když ředitel na jeho účet zavtipkoval a před celou školou řekl, že je od něj hezké, že se ukázal, nezdálo se, že by to Tommyho vyvedlo z míry. Vypadal, jako by mu bylo jedno i to, že je tady. Celý nový život na soukromé škole, veškeré výhody, které mu to přinese při přihlašování na vysokou a hledání práce, dokonce i ve společenských klubech.

A proč by mu na tom mělo záležet? Nezáleželo na tom. Nikdo jiný mi nevěří, že celý tenhle svět, který platí naši rodiče, je blbost, ale je. A upřímně, bylo docela sexy vidět, že si to myslí i někdo další.

„Já jsem Ellisová,“ oznámila jsem mu po shromáždění. Zdržela jsem se u východu, abych na něj počkala, zatímco se všichni ostatní šourali zpátky do třídy.

„Tommy,“ usmál se zdvořile a natáhl ke mně ruku. Kvůli té formálnosti jsem se málem rozesmála, ale neudělala jsem to. Potřásla jsem mu rukou.

„Jsi taky v třeťáku?“

„Přiznávám se,“ odpověděla jsem.

„Tak to budeme spolužáci.“

„Možná i kamarádi.“

„Už mám spoustu kamarádů,“ uculoval se Tommy a já celá zrudla, protože jsem nedokázala říct, jestli flirtuje, nebo je osel. Pořád na tu chvíli myslím a pořád to nevím. Musel flirtovat, že jo?

Chodíme do školy už tři týdny a ten divný pocit je zpátky. Přichází ve vlnách. Není to otrava jídlem a tentokrát to není ani předtucha.

Myslím, že jsem… zamilovaná.

Vzhledem k tomu, jak na sebe mí rodiče startují, jsem si myslela, že na lásku nevěřím. A rozhodně jsem nevěděla, že je to takovéhle. Upřímně, je to na blití. Pořád mě bolí žaludek, a když ve třídě řeknu něco hloupého, nemůžu pak v noci spát a přemýšlím, jestli to Tommy slyšel a myslí si, že jsem nějaká blbka, jestli na mě vůbec myslí.

Nechci znít namyšleně, ale jsem zvyklá, že se kluci vtírají – ti kluci, kteří mě ve škole ochmatávají a předstírají, že je to z legrace, a které jsem znala, ještě než jim začal přeskakovat hlas. Nebo kluci, které potkávám na Modelu OSN a beneficích, kteří říkají „Až se dostanu na Yale…“, aby na mě zapůsobili, a „Vsadím se, že to máš ráda zezadu, viď, Ellisová?“, aby mě shodili. I kluci, co nejsou žádní kluci, ale spíš muži středního věku, jako pár tátových kamarádů z golfu, kteří na mě zírají už od puberty.

Tommy je dost plachý a je těžké ho poznat, ale je na něm znát, že by s holkou takhle nejednal. Se mnou by takhle nikdy nejednal.

Hluboko uvnitř to prostě vím. Prostě vím, že mě jednou taky bude milovat.

6.

Čtvrtek 29. září

Bez telefonu se necítím dobře. Jako bych vynechala jídlo nebo si zapomněla vzít podprsenku. Tentýž strážník zdnešního rána mě veze domů ajá si pořád sahám do zadní kapsy, kde bych ho měla najít. Kromě informací zaplikace Ride nenajde detektiv Kelly nic užitečného. Telefon ičíslo jsou staré teprve dva měsíce, koupila jsem ho zdruhé ruky na Marketplace na Facebooku.

Konečně se dostanu domů. Kolem se ještě potlouká hrstka strážníků avyšetřovatelů, ale díkybohu už odvezli tělo Ellisové. Je snazší na ni myslet takhle– jako na Ellisovou spíš než na Sarah. Jako na někoho jiného než tu dívku, kterou jsem potkala. Skrčím se pod policejní páskou uzavírající dům, akdyž je míjím, nechám hlavu sklopenou. Bydlím vsuterénním bytě aúzkou zarostlou pěšinkou se dostanu kolem domu kesvému vchodu.

Jakmile jsem uvnitř, zamknu za sebou dveře, shodím tenisky arozplácnu se na postel. Zavřu oči ačekám, že mě přemůže únava. Tělo mám ksmrti unavené, ale nedaří se mi usnout.

Nemůžu na ni přestat myslet.

Byla jsem jedna zposledních lidí, kteří ji viděli živou, aztoho pomyšlení mě mrazí. Mohla jsem tomu zabránit? Byla by Ellisová ještě naživu, kdybych si všimla, že nastupuje do špatného auta? Co kdybych ji vzala ven hlavním vchodem, kde byla ulice pokaždé plná studentů?

Otevřu oči, překulím se atupě zírám do stropu. Znovu se snažím přehrát si všechno, co se včera vnoci stalo. Nepamatuju si, jak Ellisová přišla do baru, ale jinak si na ni vzpomínám. Byla krásná, jiskřivá. Pomyslela jsem si, jak je to pěkné být mladá bezstarostná studentka, které bezmyšlenkovitě přebíhá zpřednášek na večírky, zknihovny do baru, anemá jinou zodpovědnost než se starat osebe. Vtisknout barmanovi do dlaně kartu akamarádům říct: „To je dobré, tahle runda je na mě.“ Protože to je dobré, rodiče ten účet zaplatí.

Nevím, co teď.

Ajay Shah

9.54

Předmět: Kde jsi

Table of Contents

ČÁST I.

1.

2.

3.

4.

5.

6.