Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Adele Parksová

Jen moje štěstí

Z anglického originálu Just My Luck vydaného nakladatelstvím

HarperCollins v Londýně roku 2020 přeložila Marie Polasková

Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha

Obálka Natálie Pecková

Redakce Diana Štelová

Korektury Sylvie Zbraňková a Marie Schreinerová

Odpovědná redaktorka Tereza Lebedová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8907. publikaci.

První vydání, Praha 2023

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd.

under the title JUST MY LUCK

Adele Parks © 2020

Adele Parks asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

Translation © Marie Polasková, 2023, translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

Cover photography © Adobe Stock / Leigh Prather, mimilee, kurapy

ISBN 978-80-247-1078-5 (ePub)

ISBN 978-80-247-1076-1 (pdf)

ISBN 978-80-271-3532-5 (print)

Pro Jima a Conrada.

Vyhrála jsem v loterii.

BUCKINGHAMSHIRE GAZETTE

9. listopadu 2015

Elaine Winterdaleová, správkyně nemovitostí (37), byla odsouzena k podmíněnému trestu odnětí svobody za zanedbání údržby vadného plynového kotle, který způsobil smrt dvou nájemníků v důsledku otravy oxidem uhelnatým.

Toma Albu (32) nalezl svou ženu Reveku Albuovou (29) a syna Benkeho (2) mrtvé v nemovitosti, kterou si 23. prosince 2014 pronajali v Readingu. Na základě vyšetřování Úřadu pro zdraví a bezpečnost byla dnes paní Winterdaleová u Korunního soudu v Readingu odsouzena za porušení bezpečnostních pravidel pro údržbu plynových zařízení, protože po dobu tří let nezajistila provedení kontrol plynových zařízení v nemovitosti, ačkoli ujistila svého zaměstnavatele, majitele nemovitosti, že tak učinila.

V červnu 2011 navštívil nemovitost pracovník Státní plynárenské společnosti, aby vyměnil plynoměr. Kotel byl označen jako „bezprostředně nebezpečný“ kvůli „výparům u venkovního kouřovodu“ a byl odpojen. Paní Albuové byla zanechána zpráva a následně byl paní Winterdaleové zaslán dopis, na který nereagovala a nepředala ho majiteli nemovitosti.

Kotel nebyl opraven. Dva a půl roku byl dům vytápěn pouze jedním zapůjčeným elektrickým krbem.

Dne 22. října 2014 byl pan Toma Albu přes noc mimo domov a po návratu zjistil, že v bytě je teplo. Jeho manželka ho informovala, že po opakovaných žádostech paní Winterdaleová konečně zajistila znovuzapojení kotle.

Dne 23. prosince 2014 večer se pan Albu vrátil domů po šestnáctihodinové směně a našel svou manželku a syna mrtvé. Testy prokázaly, že krev paní Albuové obsahovala 61 % oxidu uhelnatého. Hladina 50 % je přitom již smrtelná.

Paní Winterdaleová se přiznala k porušení sedmi bezpečnostních předpisů pro provoz plynových spotřebičů a byla odsouzena k šestnáctiměsíčnímu trestu odnětí svobody s podmíněným odkladem na dva roky. Dále jí bylo uloženo 200 hodin veřejně prospěšných prací, pokuta ve výši 4 000 liber a povinnost uhradit náklady řízení ve výši 17 500 liber.

1

Lexi

Sobota 20. dubna

Jít rovnou domů k Jakeovi prostě nemůžu. Nedovedu se s tím vyrovnat. Nejdřív to musím v sobě zpracovat. Ale jak? Kde mám začít? Nemám tušení. Ta prázdnota v mé mysli mě děsí. Normálně vždycky vím, co mám dělat. Pokaždé najdu řešení, dovedu si se vším poradit, umím věci dovést ke zdárnému konci. Jsem Lexi Greenwoodová. Všichni mě znají jako ochotnou a usměvavou pohodářku (někteří by mě možná i trochu posměšně nazvali dobračkou či idealistkou). Lexi Greenwoodová, manželka, matka, přítelkyně.

Myslíte si, že někoho znáte. Ale ve skutečnosti neznáte nikoho. Je to nemožné.

Musím se něčeho napít. Takže jedu do hospody. Kašlu na to – nechám auto před hospodou a pak půjdu domů pěšky, však si ho ráno zas vyzvednu. Objednám si velkou sklenici červeného vína a pak hledám nějaké zastrčené místo v rohu, kde bych si ho mohla v klidu vypít. Je velikonoční víkend, navíc je mimořádně teplo. V podniku je plno. Když se prodírám přeplněným barem, několik sousedů pozvedne sklenici a naznačuje mi, abych se k nim přidala, ptají se na děti a Jakea. Všichni tu vypadají vesele a spokojeně. Ale já se cítím sama. Úplně ztracená. To je ten problém, když žijete na vesnici: všichni se znají. Někdy je to uklidňující, ale jindy mi to vadí. Zdvořile a s omluvou odmítám jejich přátelské nabídky a dál hledám místo, kde bych mohla být sama. Vládne tady uvolněná sobotní atmosféra, ale já jsem otřesená, nervózní, cítím se opuštěná.

Myslíte si, že někoho znáte.

Co teď bude s naší partou? Říkali jsme o sobě, že jsme „pokrevní přátelé“ – cítili jsme se jako rodina. Ale to už je jen vtip. Očividně už přáteli nejsme. Nějakou dobu jsem se před realitou snažila zavírat oči a doufala jsem, že jde o pouhé nedorozumění, které se později vysvětlí, ale tohle se nijak vysvětlit nedá.

Řekla jsem Jakeovi, že se zdržím jen chvíli; měla bych mu napsat, že se zdržím déle. Sáhnu po telefonu a uvědomím si, že jsem si ho ve spěchu nevzala s sebou. Jake se bude divit, kde jsem, ale je mi to nějak jedno. Dopíjím víno. Je tak kyselé, až se mi sevřelo hrdlo – překvapilo mě to, ale zároveň se mi nějak ulevilo. Jdu si k baru pro druhé.

Místní hospoda je od našeho domu vzdálená jen deset minut chůze, ale ve chvíli, kdy se rozhodnu vrátit, už mi alkohol stoupl do hlavy. Bohužel nemívám veselou opičku, spíš bývám protivná a paranoidní. Co s tím? Musím něco udělat. Nejsem schopná chovat se jako obvykle a předstírat, že o ničem nevím. Nebo to zvládnu?

Jakmile se přiblížím k domu, uvidím u okna Jakea, jak se dívá ven. Skoro ho nepoznávám. Vypadá utrápeně a napjatě. Když mě spatří, běží otevřít vchodové dveře.

„Lexi, Lexi, pojď rychle sem,“ zasípe, zjevně rozrušený. „Kde jsi byla? Proč sis nevzala mobil? Volal jsem ti. Potřeboval jsem s tebou mluvit.“

Co se děje? Nejdřív mě napadne, že jde o syna. „Loganovi se něco stalo? Co se děje?“ ptám se úzkostlivě. Jsem vyděšená a představuju si to nejhorší. Rozbitou hlavu, zlomeniny. Nebylo by to poprvé, co jsme spěchali na pohotovost. Náš třináctiletý Logan je poněkud ztřeštěný a bezhlavý, a když dostane chuť jít si zakopat do míče, opustit pokoj po okapové rouře mu přijde úplně normální. To naše patnáctiletá Emily mi dělá starosti jen málokdy.

„Uklidni se, všechno je v pořádku. Oba jsou ve svých pokojích. Jde o… Ale pojď radši dovnitř, tady o tom nechci mluvit.“ Jake prakticky poskakuje na špičkách. Vůbec nechápu, co se to s ním děje. Jsem omámená vínem, a navíc otrávená a vzteklá. Zlobím se na Jakea, že tu dělá takové zbytečné divadlo, i když on samozřejmě nemá ani tušení, s jakým hnusem se potýkám. Takhle jsem ho ještě nikdy neviděla. Kdybych se ho dotkla, dostala bych snad elektrickou ránu; vyzařuje z něj neuvěřitelná energie.

Jdu za manželem do domu. Spěchá a pobízí mě, abych zrychlila. Zpomalím, schválně se loudám. V předsíni se ke mně otočí, zhluboka se nadechne, prohrábne si vlasy, ale nechce nebo snad nemůže se mi podívat do očí. Hlavou mi bleskne šílená myšlenka, že se mi chce přiznat k nevěře. „Řekni mi, prosím tě, koupila jsi tento týden los?“ zeptá se.

„Koupila.“ Posledních patnáct let jsem kupovala los každý týden. A i přes ty nepříjemnosti, které mě potkaly minulý týden, jsem to udělala zase.

Jake se znovu zhluboka nadechne – připadá mi, že z předsíně vysál všechen kyslík. „Dobře, a…“ odmlčí se a konečně mi pohlédne do očí. Nejsem si jistá, co v jeho pohledu vidím, vypadá to jako téměř bolestná touha, strach a panika najednou. Ale zároveň je tam i naděje. „Vsadila jsi stejná čísla jako jindy?“

„Ano.“

Má stále ten strnulý výraz. „Ten tiket pořád máš?“

„Mám.“

„Určitě?“

„Ano, je připíchnutý na nástěnce v kuchyni. Proč? Co se děje?“

„Do prdele.“ Jake vydechne, jako by chtěl vyplivnout plíce. Na vteřinu se opře o zeď, pak se vzchopí, chytne mě za ruku a táhne mě do místnosti, která původně měla být jídelnou, ale nakonec se z ní stalo něco mezi pracovnou a skladištěm různého haraburdí. Děti si tu občas dělají domácí úkoly, já tady vyřizuju faktury, skladujeme tu staré žehličky, propíchnuté fotbalové míče a staré tenisky. Jake si sedne k počítači a začne rychle otevírat různé záložky.

„Nevěděl jsem určitě, jestli máme vůbec vsazeno, ale když jsi pořád nebyla doma a skončil film, na který jsem se díval, zkontroloval jsem čísla. Nevím proč. Asi ze zvyku. A podívej.“

„Co?“ Nějak pořád nechápu, o čem to mluví, možná je to tím vínem, možná tím, že mám hlavu pořád plnou té zrady a lží, ale každopádně ani trochu nerozumím tomu, co se děje. Pohlédnu na obrazovku. Webové stránky loterie. Výrazné a srozumitelné. Jasné barvy a zřetelné písmo: 1, 8, 20, 29, 49, 58. Z počítače na mě svítí čísla. Ta čísla, která tak dobře znám. Přesto mi připadají zvláštní a neuvěřitelná. „Nerozumím tomu. To je vtip?“

„Ne, Lexi. Ne! Je to pravda. Vyhráli jsme!“

2

Lexi

17,8 milionu liber.

17,8 milionu liber.

17,8 milionu liber.

Ať to říkám sebečastěji, stále to nedokážu pochopit. Vlastně je to úplně naopak. Čím častěji to říkám, tím méně tomu věřím. Nerozumím, co to znamená. Opravdu ne. Na obrazovce jsou naše čísla. Pořád tam jsou, kontrolovala jsem je pro jistotu snad tisíckrát, ale jsou tam. A to další číslo taky. Číslo, které říká, jakou hodnotu má náš výherní tiket: 17 870 896 liber. Tolik peněz! Spěchám do kuchyně a sundávám los z nástěnky – najednou se leknu, že ho odfoukl nečekaný poryv větru nebo že ho některé z dětí shodilo, když na ni připichovaly dopisy ze školy. I když je to hloupost, protože v historii našeho rodinného života se nikdy nestalo, že by některé z našich dvou dětí přišpendlilo nějakou zprávu ze školy na nástěnku; obvykle je nacházím zmuchlané na dně jejich batohů. Zírám na malou dírku po špendlíku; tiket má mírně pomačkaný růžek. Jak může mít tenhle kousek papíru hodnotu 17,8 milionu liber? Je to neuvěřitelné. Nepochopitelné. Co to pro nás znamená? Otočím se na Jakea, abych zjistila, jestli mu to dává nějaký smysl. Jake se na mě podívá. Ve tváři má ten nejširší, nejzářivější úsměv, jaký jsem u něj v posledních letech viděla. Připomíná mi to naše společné začátky, kdy jsme byli plní štěstí a naděje. Vyprsknu smíchy.

„Víš určitě, že tam není chyba?“

„Jo. Zkontroloval jsem to. Pouštěl jsem si to losování šestkrát na YouTube. Říkali, že je jeden výherce. Jen jeden jediný. A to jsme my, Lexi! Jsme bohatí. Bohatší než v našich nejdivočejších snech.“

Zase se začnu chichotat, protože ta věta zní šíleně. „Bohatší než v našich nejdivočejších snech“ je něco, co se říká jen ve fakt ubohých hrách nebo filmech. Tělem mi proběhne mravenčení. Cítím všechny své nervy. Skoro to až bolí. „Bože můj. Bože. Co budeme dělat?“ obrátím se na něj.

„Měli bychom se o tu výhru přihlásit.“

„Jak se to dělá?“ Mám studené, nehybné prsty, ale zároveň je mi horko a jsem nějak vláčná, jako bych se roztékala. Vypila jsem dvě sklenky, ale mám pocit, jako bych jich v sobě měla šest. To je asi tím šokem.

„Já nevím. Asi to bude někde na jejich stránkách.“ Jake začne šmejdit myší po obrazovce a různě klikat. Nemůžu tomu uvěřit. Nemám odvahu. Tohle přece nemůže být pravda. Bylo by to až příliš velké štěstí. Bylo by to až příliš úžasné. Třesu se, až mi drkotají zuby, Jake to možná i slyší. Všimla jsem si, že i jemu se třesou ruce.

„Tady to je. Výherci Národní loterie. Musíme jim zavolat.“ Jake se odmlčí a upřeně se na mě zadívá. Oči se mu lesknou, má jasný pohled, ale vypadá roztržitě. Sáhne po telefonu a navolí číslo. Pevnou linku skoro nikdy nepoužíváme, ale tahle příležitost si žádá vážnost a zaprášený obstarožní telefon na stole působí kdoví proč seriózněji než mobil.

„Myslím, že jsme vyhráli v loterii. Celou částku. Jackpot.“ Osoba na druhém konci telefonu se Jakea nepochybně zeptala, jestli ten tiket koupil on, protože se zatváří zmateně a trochu podrážděně a odpoví: „Ne. Koupila ho moje žena. Ano, zaplatila ho… Ano, ano, je tady se mnou.“ Podá mi sluchátko. „Chtějí s tebou mluvit.“

Bezpečnostní procedura. Odpovídám na otázky týkající se toho, kdy a kde jsem ten tiket koupila. Chápu, může se stát, že někdo takový výherní tiket ukradne nebo najde. Loterijní společnost se musí ujistit, že jsem k tomu našemu přišla poctivě.

„Můžete, prosím, na zadní stranu tiketu napsat své jméno a adresu, pokud jste to ještě neudělala?“ nabádá mě žena na druhé straně linky. Její hlas zní klidně a rozvážně, což je pro mě příjemné, ale současně mi to připadá dost divné. Přemýšlím, kolikrát už asi mluvila s výherci – s lidmi, jejichž životy už po tomto telefonátu nikdy nebudou stejné jako dřív. Říkám si, jaké to asi je být na jejím místě. Vší silou se snažím být sama sebou. Ale mám pocit, jako bych prožívala nějaký mimotělní zážitek. Nedokážu se soustředit ani uvažovat, když ta paní pronáší: „Velice vám blahopřeji, paní Greenwoodová. Skutečně jste vyhrála!“

„Celou tu částku?“ Nemůžu tomu uvěřit.

„Ano, paní Greenwoodová. Celou částku – 17 870 896 liber šterlinků.“ Plynule pronáší to obrovské číslo. Musím se smát. To přece není možné. Ještě před malou chvílí jsem si myslela, že tohle je ten nejhorší den mého života, a teď je všechno úplně jinak. Celý můj život se obrátil vzhůru nohama! „Takže, paní Greenwoodová, máme specialisty, kteří vás celým následujícím procesem provedou, a abychom to mohli udělat co nejefektivněji, potřebujeme teď vědět, jestli chcete, aby bylo vaše jméno zveřejněno.“

„Radši ne.“ Je mi jasné, že loterijní společnosti vyhovuje, když jí uděláte reklamu. Příběh o někom konkrétním, na koho se usmálo štěstí, může zvednout prodej tiketů, ale instinkt mi říká, že si to máme nechat pro sebe.

„Nemusíte se rozhodovat hned,“ odvětí žena úlisně. „Brzy se s vámi spojí jeden z našich poradců. Pošle vám e-mail nebo vám zavolá a domluví si s vámi schůzku. Pravděpodobně na úterý příštího týdne. Obvykle to bývá dřív, ale protože je v pondělí svátek, úterý by pro vás pravděpodobně bylo vhodnější?“

„Asi ano, proč ne.“ Nechci nikomu dělat zbytečné problémy – proč by měl kvůli nám někdo pracovat v den svátku?

„Můžete si pak spolu promluvit o té otázce případného zveřejnění a dovíte se také, co všechno se bude dít dál.“

Jake mi vezme telefon. „A on nám přinese ten šek?“ I na tu dálku slyším v jejím hlase pobavení. „Ne, nejdřív je třeba vyřídit ještě nějaké papírování. Potřebujeme například údaje o bankovním účtu a tak podobně.“

„No a kdy teda dostaneme ty peníze?“ Jake je hrubý. Mračím se na něj. Nevím přesně, jak by měla vypadat správná reakce na výhru skoro osmnácti milionů liber, ale pochybuju, že takhle – domáhat se peněz jako silniční lupič.

„Náš poradce vás bude kontaktovat, ale pokud vše proběhne hladce, a já věřím, že ano, peníze budete mít na účtu s největší pravděpodobností do středy. Nejpozději ve čtvrtek.“

„Tuto středu?“ ujišťuje se Jake a koutky úst se mu pomalu roztahují.

„Ano.“

Když manžel zavěsí, jen na sebe ohromeně zíráme.

Za dvacet let, co jsme spolu, si už rozumíme beze slov, takže se na sebe současně vrhneme a políbíme se tak, jak jsme to neudělali od začátku našeho vztahu. Naléhavě a radostně, vděčně a dychtivě. Zaženeme všechny ostatní myšlenky a prožíváme jen přítomný okamžik, rychle a intenzivně se pomilujeme na stole. Posledních deset let – možná i déle – jsme se milovali jen v ložnici. Tohle naše vášnivé a vítězné milování je vzrušující a plné invence, takže je jasné, že s rutinou je konec. Když si potom zas oblékám kalhoty, musím se začít smát: „Dnes jsi úspěšný úplně ve všem.“

Jake mě k sobě přivine a mluví ke mně úplně zblízka. „Přesně vzato jsi úspěšná jen ty. To ty jsi koupila tiket, takže výhra patří tobě. Proto chtěli mluvit s tebou.“

Zasměju se. „Ale co je moje, je i tvoje, ne?“ Vždycky jsme to tak měli. Jsme spolu tak dlouho. Tvoříme tým. Muž a žena. Váš manžel je přece váš partner ve všem, ne? Vtom si vzpomenu a padne na mě tíha, až s odporem zavrtím hlavou. Ale musíme to vyřešit. Je třeba se tím zabývat. „Jakeu, a jak to uděláme s Heathcoteovými a Pearsonovými?“

Jake se ode mě okamžitě odtáhne, soustředí se teď na oblékání slipů a džínů a dívá se jinam. „A co jako s nimi?“

„Dnes večer jsem byla u Jennifer a Freda. Teda než jsem zašla na sklenku.“

„Aha, takže jsi nešla s knížkou k Diane Roperové, jak jsi říkala.“

„Ne.“ Normálně bych se trochu zastyděla, že jsem mu lhala kvůli něčemu tak bezvýznamnému, ale ze současné perspektivy už o nic nejde. Nechtěla jsem mu přiznat, že jsem si potřebovala ověřit Jennifeřinu historku o tom, že o víkendu pojedou k Fredově sestře. Předpokládala jsem, že se mě Jake pokusí zastavit. Asi by si mě trochu dobíral a tvrdil mi, že začínám být malicherná.

Ale mýlil by se.

„Nejsou pryč. A říkali, že budou,“ vysvětluju.

„Aha.“

„Jela jsem kolem jejich domu. Co si o tom myslíš? Proč nám lžou?“

„Vůbec nevím.“

„No, a je ti to jedno?“

„To teda ne,“ vyhrkne. Z tónu jeho hlasu je zřejmé, že mu to leží v žaludku. Podívám se na něj: má sklopenou hlavu. Nejspíš cítí, že se na něj dívám, protože se nakonec napřímí a pohlédne na mě. Dýchá rychle a povrchně. „Lexi, právě jsme vyhráli v loterii.“

„Ale co Heathcoteovi a Pearsonovi?“

Zatváří se samolibě a vítězně, a dokonce i způsob, jak artikuluje, prozrazuje, že je přesvědčený o své mimořádné inteligenci. Poslouchá mě vůbec? Přitáhne mě k sobě. „Podívej, to je prostě karma, vzhledem k tomu, jak se k nám chovali minulý týden.“

„Jenom Patrick byl divný.“

„Ale ostatní se k němu přidali. Ponižovali nás. Teď už je nepotřebujeme,“ šeptá můj muž.

Položím si hlavu na jeho hruď a vdechuju jeho vůni. „Víš to určitě?“ položím mu otázku. A chci mu věřit.

„Určitě, Lexi. Teď máme všechno.“ Snažím se to vstřebat. Chci být v bezpečí, absolutním bezpečí. Doteď jsem si myslela, že kdybych byla bohatá, cítila bych se neporazitelná, ale upřímně řečeno, teď mám z toho strach. Zabořím mu tvář do krku. Vždycky byl mým útočištěm a já chci, aby mě naplnil ten úžasný pocit dokonalého bezpečí.

„Měli bychom promyslet, jak jim to řekneme.“

„Koupím si ferrari a budu projíždět kolem jejich domů,“ uchechtne se Jake. „Kašli na ně, Lexi, jsme bohatí!“

Začnu se hihňat, protože je to opravdu úžasné. „Bohatší než v našich nejdivočejších snech,“ opakuju jeho slova. Pak svého krásného manžela políbím a pevně obejmu a všechny myšlenky na naše bývalé přátele – o kterých jsem si myslela, že jsou to ti nejlepší lidé na světě, ale teď si uvědomuju, že jsem je vůbec neznala – pustím z hlavy.

3

Lexi

Neděle 21. dubna

Když se probouzím, srdce mi bije tak rychle a silně, až ho slyším. Je za tím samozřejmě adrenalin a všechno to rozrušení, ale zároveň i jakási neochvějná jistota, že se každou chvíli objeví někdo, kdo mi sdělí: „Haha, byla to jen legrace!“ Prostě nemůžu uvěřit, že jsme vyhráli jackpot. Neumím si představit tu obrovskou sumu, která je teď naše.

Je to šílené! Jako by mi osud chtěl potvrdit, že se skutečně stalo to, co se stalo, okny proniká dovnitř záplava slunečního svitu. Je neuvěřitelně krásný den. Nepamatuju si, že by někdy dřív byla velikonoční neděle takhle teplá; přísahám, že jeden rok jsme tu v ten den měli sníh! Jak je možné, že se stal takový zázrak?

Sotva jsme zamhouřili oka. Jak bychom taky mohli spát? Leželi jsme vedle sebe ruku v ruce a jen jsme žasli nad tím, co se stalo. Přemítali jsme, co to pro nás znamená. A co bychom měli dělat dál. Později v noci, vlastně brzy ráno, jsme si plánovali budoucnost. Pocit neskutečnosti toho všeho podtrhoval fakt, že jsme se v průběhu noci opakovaně propadali do vědomí i těla toho druhého. Přilnuli jsme k sobě jakýmsi novým, intenzivním způsobem – propojili jsme se. Stále si nejsem jistá, co je skutečnost a co je jen sen. Nádherný sen. Jake mi celou noc šeptal do ucha. Říkal mi, že mě miluje. Že odteď bude všechno dokonalé. Že se nemusíme ničeho bát, že se už nikdy nebudeme muset ničeho bát. Opakoval to pořád dokola, jako by mě hypnotizoval. A já tomu chci věřit. Strašně moc tomu chci věřit.

V sedm hodin vstaneme a jdeme si dolů uvařit kávu. Jake ji tentokrát připraví v moka konvici, se kterou je ochotný ztrácet čas jen velmi zřídka. Vlastně si ani nevzpomínám, kdy ji naposledy použil; mletá káva je nejspíš dávno po datu spotřeby. Přesto ho chápu. Vůně už se line po celé kuchyni a oznamuje nám, že je čas nalít si lahodný nápoj do hrníčků. Kukuřičné lupínky s mlékem neodpovídají významu dnešního rána. Dáme si francouzský toust. Rozklepnu vajíčka do mělké misky a broukám si pro sebe. Cítím v těle jemné vibrace, jako by se ve mně chvělo tisíc párů motýlích křídel; vzpomenu si na Jakeovo vzrušené šeptání ve tmě, na všechny lákavé možnosti, o kterých jsme spolu mluvili. Je před námi úžasná budoucnost. Máme takové štěstí! Já mám štěstí…

„Ty tomu věříš, Lexi?“ zeptá se znovu Jake.

„Ještě pořád si na to nemůžu zvyknout.“

„Jsem teď jiný člověk.“

„Vážně? A v jakém smyslu?“ podivím se.

„No, vlastně jsem úplně stejný jako dřív, ale připadám si tak nějak lepší. Bohatší. Rozhodně bohatší.“ Zasměje se. „Těším se, až děti vstanou. Nepůjdeme je vzbudit? Dnes máme něco jako Vánoce, ale ve velkém stylu, ne?“

Posledních několik let jsme o Vánocích vstávali dřív než děti. Někdy jsem to chápala jako jistou výhodu – měla jsem trochu času sama pro sebe, mohla jsem poslouchat rádio a připravit sváteční jídlo. Pro mě jsou Vánoce o jídle, čase stráveném s rodinou a ideálně i o troše rozjímání. Jakeovi připadá otravné, když naše pubertální děti dopoledne vyspávají, vždycky se nemůže dočkat, až rozbalí dárky. Rád je rozmazluje a užívá si pohled na to, jak se jim rozzáří obličeje, když zjistí, že přece jen koupil nejnovější absolutně nepostradatelné vychytávky, po kterých toužily a které si sotva můžeme dovolit. Pro něj jsou Vánoce hlavně o nadělování a dostávání dárků.

„Přemýšlela jsem o tom. Možná bychom jim to neměli říkat hned,“ navrhnu opatrně.

„Co?“

„Počkejme, až to bude jisté.“

„Je to jisté, Lexi.“

„Ale je to všechno dost komplikované, víš? Emilyina nejlepší kamarádka je Megan, a navíc chodí s Ridleym. Nedokáže o tom mlčet. Myslela jsem, že jsme se domluvili, že čím déle to budeme před Heathcoteovými a Pearsonovými tajit, tím lépe.“

„Jak chceš utajit sedmnáct milionů osm set tisíc liber?“

„Já je nechci utajit.“

„Musíme to říct našim rodinám.“

„Jistě.“

„Budou čekat, že jim něco dáme. No, možná ne přímo čekat, ale určitě v to budou doufat, to je dost přirozené. Kolik by podle tebe bylo správné jim dát?“

Je jako malé dítě. Vím, že se nemůže dočkat, až začne rozdávat balíky peněz. Trochu zatřesu hlavou, abych si urovnala myšlenky. Po tom všem, co jsem včera večer zjistila, a po víceméně probdělé noci je těžké rozumně přemýšlet. Tolik jsem toho ztratila a pak zase tolik získala. Nejdřív přišla jejich zrada, potom jeho vášnivá láska. Asi mi vybuchne hlava, možná i srdce.

„Jenom si myslím, že by bylo nejlepší počkat, až budou peníze na účtu. Jen pro jistotu.“

Jake na mě zírá. „Nevím, jak to můžeme před dětmi utajit. Poznají, že se něco děje. Je to skutečnost, Lexi. Opravdu se to stalo.“ Jake se usmívá tak široce, až to vypadá, jako by se mu měla tvář každou chvíli rozskočit.

„Je to ale velká zodpovědnost. Tohle jim navždycky změní život. Musíme přemýšlet o tom, co jim řekneme. Je třeba jim pomoct, aby se s tím dobře vyrovnaly,“ trvám na svém.

„Jako vyrovnaly s čím?“ zeptá se Logan.

Vyskočím ze židle. Kde se tady vzal? Nejradši bych si nakopala, byla jsem tak rozrušená, že jsem nedávala pozor. A přitom vím a obvykle si na to dávám pozor, že jedno nebo druhé z našich dětí je vždycky v doslechu – zvlášť když se domem line vůně jídla.

„Vyhráli jsme v loterii!“ vykřikne Jake.

„Cože?“ Logan se zatváří nedůvěřivě.

„Sedmnáct milionů a osm set tisíc liber. Jsme kurva milionáři, chlapče!“

„Jakeu!“

„Promiň, nechtěl jsem být hrubý.“

Ale já mu vytýkala nedostatek rozvahy a opatrnosti, ne to sprosté slovo.

„Fakt?“ ptá se Logan. Pohlédne na mě; nejspíš si myslí, že si z něho táta dělá legraci. „Jsme milionáři?“

„Mnohonásobní,“ potvrdím, pokrčím rameny a usměju se. „Patrně ano, vylosovali naše čísla. Telefonovali jsme tam, aby nám to potvrdili, ale já…“ Nemůžu pokračovat, protože Logan zaječí, vlastně začne kvičet jako prase. Povyskočí na místě, pak se rozběhne k tátovi a vrhne se na něj, takže jejich těla do sebe divoce narazí. Je to něco mezi objetím a útokem. Ten chlapec úplně ztratil sebekontrolu. Je štěstím bez sebe. Energie z něj přímo tryská. Je to fantastický pohled.

„Co se děje?“ Teď přišla i Emily.

Logan jí oznámí: „Vyhráli jsme v loterii. Jsme milionáři. Vyhráli jsme sedmnáct milionů liber a něco!“

Emily se zatváří skepticky. „Jo, jasně.“ Pomalu se natáhne pro kukuřičné lupínky.

„Je to pravda, holčičko,“ prohlásí Jake, zvedne ji a zatočí s ní ve vzduchu tak, jak to dělával, když byla mnohem menší a plašší.

„Jako vážně?“ zeptá se Emily a v očích se jí zračí opatrnost a nedůvěra.

„Opravdu,“ usměju se na ni a přikývnu.

Emily se rozpláče a pak se všichni seběhneme k sobě a splyneme v jeden velký chumel mazlení, výkřiků a slz štěstí.

Jsme zachráněni.

4

Emily

Úterý 23. dubna

„Emily, honem vstávej. Nezvonil ti budík. Zaspala jsi.“ Máma zabouchá na dveře mého pokoje, pak otevře a vpadne dovnitř s čerstvě vyžehlenou školní košilí přes ruku. Jako by se tenhle víkend nic zvláštního nestalo. „Pojď, miláčku, ujede ti autobus,“ naléhá.

„Musím tam jít?“

„Jsi nemocná?“

„Ne.“

„Pak tam samozřejmě jít musíš.“ Máma vypadá zmateně.

„Ale my jsme vyhráli v loterii,“ připomenu jí.

„Emily, překvapuješ mě. No tak vstaň a rychle do sprchy. Hoď sebou.“

Rychle vyjde z mého pokoje a slyším, jak vede skoro stejný rozhovor s Loganem. Ten se brání: „K čemu jsou nám miliony, když musím pořád chodit do školy?“

„To je dobrý argument!“ volá táta z ložnice.

Usmívám se pro sebe. Táta je vždycky na naší straně.

„No tak, děti. Myslím to vážně. Vstávejte z postele,“ přemlouvá nás máma.

Zůstávám na místě a představuju si, jaké to bude dneska ve škole. Letošní prázdniny jsou stejně směšné. Kdo jde do školy hned po Velikonocích? Kdo vůbec chodí do školy, když se právě stal milionářem?! Máma s tátou přikázali, že o loterii nesmíme nikomu říct, což je ale fakt divné, protože proč bychom to neměli všem říct? Jsme bohatí. A to tak, že šíleně moc! Máma říká, že na to teď prostě nesmím myslet. Jako kdyby to bylo možné! Jak to mám před Ridleym a Megan utajit? Vždyť jsme přece vyhráli v loterii! Jsme teď MULTIMILIONÁŘI!

Máma mi někdy čte myšlenky a čte mi je i teď, proto se vrátila do mého pokoje. Přešlapuje u dveří a je na ní vidět, že není v pohodě.

„Vím, že bude těžké to před Ridleym a Megan utajit.“

„Nevyjádřila bych to líp. Je to fakt nutné, mami?“

„Hrozí, že to jejich rodiče vezmou špatně. Ještě minulý týden jsme sázeli všichni společně.“

„Jo, ale oni přece prohlásili, že je to blbost.“

„Řekla bych, že teď už jim to tak připadat nebude.“

„A nemůžeme jim prostě část těch peněz dát?“

Máma mi neodpoví. Jen se zatváří zničeně. Máma má svoje zásady a pořád z něčeho dělá vědu. Když například jedeme do Londýna na představení ve West Endu a ona vidí někoho, kdo spí na ulici, a takových lidí je samozřejmě spousta, trvá na tom, abychom přesně tolik peněz, co jsme utratili za jeden lístek, dali tomu člověku na ulici. Táta tvrdí, že je to škoda a že on to akorát propije nebo jinak prošustruje. Ale to říká o přestávce, když jsme v baru a on pije červené víno, takže máma argumentuje prostě tím, že zírá na jeho sklenku.

„Nemůžeme to nikomu říct, dokud nebude všechno vyřízené a dokud neproběhne ta schůzka s loterijní společností. Opravdu to tak bude nejlepší pro tebe, pro Ridleyho a Megan, prostě pro všechny.“

Už mi to takhle vykládá asi pomilionté, aby mi dokázala, že to myslí fakt vážně. Jako kdybych o tom snad pochybovala. Máma vždycky myslí všechno fakt vážně, dokonce i když jde o výhru v loterii. Je to trochu na palici.

Je mi úplně jasné, že Heathcoteovi a Pearsonovi z toho budou hotoví. Umíte si představit, že byste vystoupili z loterijního syndikátu přesně týden předtím, než vylosovali vaše čísla? To je fakt zlé! Ale Ridley a já to zvládneme. Vím, že je nám teprve patnáct, ale myslíme to jeden s druhým vážně. Hrozně ho miluju. Jsme stvoření jeden pro druhého. A Megan? Jsem si úplně jistá, že ji to pěkně naštve. Pukne závistí. Mám ji fakt ráda, i ona mě, ale jsme holt ve věku, kdy je asi normální se občas vzájemně nenávidět. Máma má nejspíš pravdu – tohle bude pořádný průser.

Slyším, jak se zabouchly dveře do koupelny. To snad ne! Takže Logan tam je první. Bude mu to hrozně trvat a bude to tam po něm děsně smrdět. Natáhnu si župan a vleču se dolů; je mi jasné, že mi máma v žádném případě nedovolí vykašlat se na školu, výhra nevýhra. Ona si vzdělání hrozně moc váží. Říká, že vzdělání má největší vliv na pozitivní změny ve společnosti a bla bla bla. Osobně si myslím, že školu dost přeceňuje. Výhra v loterii je taky dost solidní způsob, jak dosáhnout nějakých pozitivních změn, no ne?

Zatímco si sypu cereálie do misky, prohlížím si seznamy, které jsme včera udělali. V kuchyni se vždycky povaluje sešit, do kterého si máma zapisuje, co potřebuje koupit, píšeme si do něj taky výsledky, když hrajeme monopoly nebo karty, a když se někdy máma s tátou mají někde zdržet, píšou nám tam vzkazy. Jen takové věci, jako co je k jídlu a jak dlouho se to má ohřívat – jako by neexistovaly esemesky. Včera jsme si tam zapisovali naše velké sny a já se musím usmívat, když si tím notýskem listuju.

Na jedné stránce je napsáno: červená cibule, granulovaná omáčka, bělidlo. Na další je napsáno: Táta – ferrari, Emily – dovolená v New Yorku, Logan – bazén (plus dům), a ten dům byl připsán dodatečně, když jsme Logana upozornili, že na zahradě nemáme místo na vykopání bazénu. Máma – nová pohovka. Myslím, že máma tuhle hru moc nechápe – táta řekl, že nám koupí cokoli, co budeme chtít, úplně cokoli, a tohle bylo to nejlepší, co dokázala vymyslet. Když jsme se mámě všichni smáli a řekli jí, aby o tom přemýšlela víc, trochu se naštvala a prohlásila: „Ale náš gauč je úplně zničený, opravdu potřebujeme nový.“ Smíchy jsme až brečeli.

Táta slíbil, že mi ten New York zařídí během jednoho nebo dvou dní. Udělal by to už včera večer, ale vysvětloval, že jestli to má být ve velkém stylu, musí počkat na tu výhru, protože teď na to na účtu nemá dost peněz. Poletíme první třídou. Samozřejmě jsme to tak nikdy předtím nedělali, ale táta říká, že odteď budeme cestovat jedině takhle.

Ani jsme nevěděli, kde začít, a tak jsme si na internetu prohlédli několik úžasných hotelů. Do vyhledávače jsme zadali „nejlepší pětihvězdičkové hotely v New Yorku“. Ale nedokázali jsme se rozhodnout. Všechny byly jako z jiného vesmíru. Nepodobaly se ničemu, v čem jsme kdy bydleli. Obvykle nejezdíme na dovolenou do hotelu.

Mámina kamarádka z práce má byt v jižním Španělsku, takže většinou jezdíme tam. Chce od nás za to jen desetinu ceny, která je uvedená na stránkách Owner Direct. Když jsme se jednou podívali do Edinburghu, přespali jsme tam v penzionu, kde jsme ráno dostali snídani. Bylo to hezké, na pokoji byly nadýchané ručníky a slušně velká televize, ale tyhle luxusní hotely v New Yorku jsou fakt něco jiného! Všechny mají lázně, střešní bazény, klubové salonky a úžasné restaurace v chladných podzemních sklepeních. Jsou tak stylové, až se tomu nechce věřit. Nevěděli jsme, který si vybrat, a tak jsme pořád překlikávali z jedněch stránek na druhé. Byli jsme z toho úplně paf.

Nakonec jsme vybrali Ritz-Carlton, protože o Ritzu jsme už všichni slyšeli a víme, že je nóbl. Máma s tátou si pořád prozpěvovali nějakou bláznivou starou písničku Puttin’ on the Ritz. Moc dobře ji asi neznají, protože pořád dokola opakovali jen tahle slova, a když toho konečně nechali, začali se smát jako blázni, protože včera byl fantastický, úžasný, jedinečný den, kdy nám všechno připadalo hrozně vtipné. Možná, a tomu chci opravdu věřit, možná už nikdo z nás nikdy nebude naštvaný, smutný nebo otrávený. Jako že to nebude prožívat do hloubky.

Ten hotel je hned vedle Central Parku. Od té doby, co jsem se dívala na starý seriál Přátelé, který má máma ráda, jsem si vždycky přála podívat se do Central Parku. Nemůže existovat nic elegantnějšího a víc šik než hotel Ritz-Carlton. Táta říkal, že Logan a já můžeme mít vlastní pokoje, ani nemusíme být spolu. Máma s tátou budou mít svoje apartmá, takže si všichni budeme mít kde odpočinout po celodenním nakupování na Páté avenue, jak ho známe snad z každého filmu pro holky. Doslova se nemůžu dočkat!

Včerejší den byl opravdu ten nejdokonalejší, jaký jsem kdy zažila. Tátu rychle přestalo bavit sedět doma a přemýšlet, jak utratit peníze, chtěl vyrazit ven a opravdu utrácet. Máma znovu volala do loterijní společnosti, a jakmile jí snad dvakrát nebo třikrát potvrdili, že jsme určitě vyhráli, rozhodla, že si zajedeme vlakem do Londýna a zajdeme do velkého Topshopu na Oxford Street. Samozřejmě že koupila rodinnou jízdenku. Táta se jí kvůli tomu smál.

„Nechápu, proč bychom měli vyhazovat peníze,“ odpověděla mu suše.

V Topshopu jsem fakt řádila. Táta říkal, že si můžu vzít cokoli. Chtěla jsem celý obchod. Úplně všechno.

„Můžeme si dovolit koupit všechno, co tu mají,“ smál se táta.

Vyzkoušela jsem si asi tisíc věcí. Řekli jsme prodavačce, že jsme vyhráli v loterii. Jakmile jsme ji přesvědčili, že nejsme lidé, kteří by dělali problémy, dovolila mi vzít si do šatny tolik oblečení, kolik jsem chtěla, i když normálně je povoleno nejvýš osm kousků. Už si ani nepamatuju, co jsem si nakonec koupila. Spoustu oblečení na cvičení od značky Ivy Park, roztomilou malou kabelku, náušnice, čepici s leopardím vzorem, pár letních šatů, šortky, docela dost triček. Přestala jsem to počítat. Nejspíš přes dvacet kousků. Možná třicet. Vlastně si nejsem jistá, kam to všechno budu nosit, ale myslím, že se teď budeme pohybovat ve vyšších kruzích, a tak to určitě unosím. Logan udělal totéž v Topmanu. Koupil si stejné tričko ve čtyřech různých barvách, protože se nemohl rozhodnout, které se mu líbí nejvíc.

Dojím vločky, umyju misku, pak si vezmu hrnek s čajem a vleču se zpátky nahoru po schodech. V pokoji rozložím na podlahu a postel všechny své včerejší nákupy. Nemůžu uvěřit, že si musím zase obléct fádní školní uniformu. Vtom na mé dveře někdo zaklepe. Čekám, že to bude máma, která mě bude popohánět, že sebou musím hodit, rychle vletět do sprchy a pak běžet na autobus, ale není to máma, je to táta a usmívá se. Logan se poflakuje po chodbě, ještě celý mokrý ze sprchy, s ručníkem omotaným kolem pasu. Ani on očividně nikam nespěchá.

„Dobré ráno, princezno moje.“

Usměju se na něj. „Ahojky tati. Zase si prohlížím svoje nové věci. Pořád tomu nemůžu uvěřit. A ty?“

„Já taky ne.“ Zazubí se a rukou si uhladí vlasy, což dělává, když je opravdu spokojený se životem. Logan mlátí pěstí do vzduchu, což dělá víceméně nepřetržitě od chvíle, kdy nám prozradili tu novinu. „Poslyš,“ dodá táta otráveně a povzdychne si, „máma chtěla, abych ti připomněl, že si to máš nechat pro sebe, aspoň prozatím.“

„Já vím, já vím. Říkala to.“

„Víš, má strach, jak na to budou ostatní reagovat.“

„A proč?“ zeptá se Logan zvědavě.

„Lidé nám můžou závidět nebo se prostě chovat divně.“

„Jak divně?“

Táta neodpoví přímo, ale prohlásí: „Má strach o naše bezpečí.“

„Bezpečí?“ Loganovi málem vypadnou oči z důlků. „Jako že by nás někdo unesl?“

„Nikdo tady nemluví o únosu,“ odpoví klidně táta.

„Tak o co potom jde?“ Logan je vyloženě zklamaný, že mu kvůli našemu novému bohatství nehrozí bezprostřední nebezpečí.

„Paní z loterijní společnosti, která je poradkyní pro výherce, s námi chce mluvit o tom, jak se máme vypořádat s žádostmi lidí o peníze. S prosebnými dopisy a tak podobně. Je možné, že jakmile se to lidé dovědí, objeví se spousta takových, kteří po nás budou chtít nějaký příspěvek.“

„Máme teď peněz dost, mohli bychom těm lidem nějaké dát, jestli je potřebují,“ navrhne můj bratr, který ničemu nerozumí.

Táta je natolik laskavý, že to nevysloví, ale jen podotkne: „Jo, ale kdy by to skončilo? Samozřejmě dáme něco na charitu. Ale musíme si to nejdřív promyslet.“

„Nemůžu se dočkat, až o tom budu moct začít mluvit,“ řeknu a rozzářím se při pomyšlení na Ridleyho a Meganinu tvář.

Prostě nemůžu čekat!!!

5

Toma

Středa 6. února

„Dáte si šálek čaje? Právě chci dát vařit vodu.“

Neodpověděl. Nedokázal mluvit souvisle. Bolely ho kosti. Byl tak mokrý aprochladlý, že mu po probuzení často chvíli trvalo, než si uvědomil, kde je. Kdo je. Co je zač.

Žije na ulici. Je vdovec. Imigrant.

Zadíval se na ni, na ženu, která mu položila tu otázku. Vypadala laskavě astarostlivě. Naučil se, jak je důležité rychle si udělat úsudek ocharakteru druhých lidí. Věřit lidem je tak snadné. Jenže někdy vypadají mile, apak vám ukradnou boty.

Tahle žena však nebyla bezdomovkyně. Byla oblečená do kalhotového kostýmu avlasy měla sepnuté do úhledného culíku, zčehož šlo vyčíst, že pracuje vkanceláři, možná právě vté, před kterou dnes spal. Přesto byl stále rozčilený, cítil se ublížený avyděšený. Bezdomovci obecně nemají rádi, když je někdo budí. Kdo tohle může udělat? Spánek je pro ně jediný únik. Ale když už je někdo probudí, to nejlepší, vco můžou doufat, je, že je někdo pošle pryč. Ato nejhorší? Že je někdo poplive, okrade, zaútočí na ně. Atak na ni zíral jako raněné zvíře, divoké, ale bezmocné.

Ukázala mu svazek klíčů apokynula směrem ke dveřím, ukterých překážel, takže se odšoural stranou, aby mohla otevřít. Udělala to apak prošla kolem něj avstoupila dovnitř. Bylo to něco docela prostého, ale on se vnitřně zachvěl. Záviděl jí, že má práci, že může jít, kamkoli se jí zlíbí. Na ceduli stálo Občanská poradna. Tam by měli pomáhat lidem, ale pomáhají itakovým, jako je on? To nevěděl.

Nepochybně existuje nějaký správný postup, který se musí dodržovat, apřirozeně není dobrý nápad, aby si žena pozvala do kanceláře bezdomovce, takže ho nepřekvapilo, když ho nechala tam, kde byl. Vždyť by mohl být nebezpečný. Když je člověk vzoufalé situaci, často se stane nebezpečným aje hrozbou pro své okolí. On se za nebezpečného nepokládá, alespoň jí by neublížil, ale určitě to nevěděl. Už si nebyl jistý, čeho je schopen.

Překvapilo ho, když se vrátila ven, nesla hrnek čaje abalíček sušenek aposadila se vedle něj na zem. Pršelo, vlhkost jí prosakovala do kalhot aspodního prádla. Opravdu se snažila. Bylo to od ní krásné gesto. Někdo by si mohl myslet, že je to povýšené, aurazit se. Ale Toma ne. Bolelo ho to abyl naštvaný, ale nedokázal se na tuhle ženu zlobit, že se chce snížit na jeho úroveň. Není to její chyba, že jeho úrovní je právě teď stoka.

Podala mu čaj asušenky apřiznala: „Ty sušenky jsem vzala vnaší kanceláři, ale upřímně si myslím, že ty kalorie potřebujete mnohem víc než kdokoli znás.“

Nepěkně zapáchal, ajak by také ne, když žil na ulici? To, čím procházel, bylo skutečně drsné. Viděl, jak jí mimovolně cuká nos; musela se hodně přemáhat, aby se od něj neodtáhla. Přemýšlel, jestli ta žena ví olidech zulice dost na to, aby dokázala určit, jak dlouho jsou bez domova. On to rozlišit dokázal. Ti, kteří strávili na ulici měsíce, nebo dokonce roky, páchli vlhkem avýkaly, alkoholem azvratky, špínou, pronikající přes oblečení akůži až do duše. Bylo to téměř nesnesitelné. Ne proto, že by to byl nejhorší zápach na světě – krysy rozkládající se ve zdech páchly hůř, každá smrt páchla hůř –, nejtěžší na tom bylo přijmout fakt, že ten zápach vydává jiná lidská bytost. Člověk, který žije vedle mě.

Lidé, co jsou na ulici jen několik dní nebo týdnů, ne měsíců, jsou cítit jinak. Taky výrazně páchnou, ale je to jen zatuchlý pot, mastné vlasy, možná moč. Často moč jiných lidí. Chlapi, kteří se vracejí zmódních vináren, někdy ze sportu močí na bezdomovce. Toma to věděl. Stalo se to ijemu.

„Děkuju.“ Vzal si čaj apodíval se jí do očí. To je důležité. Vdobách, kdy měl domov, ženu adítě, mu lidé říkali, že je hezký. Věděl, že lidem jeho velké hnědé oči připadají inteligentní, dokonce sexy. Nesnažil se stouto ženou flirtovat. To by bylo absurdní. To všechno je pryč. Všechna ta vnitřní pnutí: touha, naděje, zábava. Teď existuje jen on, nic víc. Aexistuje proto, aby dosáhl spravedlnosti. Navázal stou ženou oční kontakt, protože mu snad může pomoct, abylo pravděpodobnější, že mu pomůže, když uvidí, že jeho oči nejsou zakalené drogami nebo alkoholem. Mohla by ho soudit. Ta milá žena smokrým zadkem, která mu dala sladký čaj. Určitě by to nedělala úmyslně, ale na instinktivní úrovni by to jistě přišlo. Pokud se oční kontakt zdaří, je tu pořád naděje.

„Já jsem Lexi.“

„Toma Albu,“ odpověděl. „Tak se jmenuju, opravdu.“ Jen málo bezdomovců prozradí své skutečné příjmení, ai jejich křestní jména jsou často nepravá. Chtěl jí ukázat, že je jiný.

„Čekal jste tady, až se tu otevře?“ zeptala se. Pokrčil rameny, nechtěl se jí hned přiznávat. Bál se požádat opomoc, protože ona mu ji možná neposkytne. Třeba to není vjejí moci. Jenže tohle byla jeho poslední naděje. Jestli to nebude fungovat, neví už, co dalšího by mohl udělat. Nejspíš najít vysoký most přes hlubokou řeku. Protože proč ne? Proč by měl ještě žít?

„Máte na dnešek nějaké plány?“ Zavrtěl hlavou apovzdechl si. Nechala ho vypít čaj, vrátila se dovnitř aasi po pěti nebo deseti minutách přišla sletáky. „Vím omístě, kde si můžete odpočinout adát si sprchu. Je to asi deset minut chůze. Dám vám plánek aadresu, ano?“ Zeptala se ho, jestli dokáže leták přečíst. Přikývl. „Zavolám tam ařeknu jim, že už jste na cestě. Potom se sem vraťte amůžeme spolu probrat, jaké máte možnosti.“

Pomalu se postavil na nohy, zvedl špinavý, potrhaný spacák, který vážil víc než obvykle, protože byl nasáklý dešťovou vodou.

„Uvědomuju si, že když žádám lidi ve vaší situaci, aby se ke mně vrátili, je jen desetiprocentní nebo ještě menší šance, že to udělají,“ pronesla žena.

„Tak proč riskujete? Proč nemluvíme hned?“

„Otevíráme až vpůl desáté avy se budete lépe soustředit, až se najíte. Kromě toho jsem už zažila ivětší výzvy. Jsem tak trochu hazardér,“ usmála se. Líbila se mu. Žertovala sním, skutečně sním komunikovala. Chovala se kněmu jako kčlověku.

Toma strávil dopoledne vhostelu, který mu doporučila. Snědl jídlo, co mu naservírovali ksnídani, avyužil příležitosti, aby si vypral oblečení. Zatímco čekal, až se vypere auschne, osprchoval se apak se – vzapůjčené vytahané teplákové soupravě, kterou měl před ním na sobě určitě nespočet mužů – oholil. Napadlo ho, jak snadné by bylo použít břitvu apodřezat si zápěstí. Možná se sem zítra vrátí apřesně tohle udělá, pokud mu ta žena nebude naslouchat. Pokud mu nikdo nebude naslouchat.

Do její kanceláře dorazil krátce po poledni. Nahlédl dovnitř prosklenými dveřmi azjistil, že je to velmi malý prostor, pracovní stoly stály prakticky jeden vedle druhého. Už nepáchl, takže se neděsil blízkosti lidí jako obvykle, ale bylo mu jasné, že tady nebudou mít soukromí. Čekal venku, dokud se neobjevila. Když ho spatřila, navrhla: „Pokud chcete jít dál, nemusím na oběd.“

„Oběd byste neměla vynechávat. Půjdu svámi.“

Znovu se usmála. Rozhodně patřila klidem, kteří se rádi usmívají. „Tak tohle se mi tedy nestává.“

„Vám se zdá divné, že nějakému bezdomovci záleží na tom, aby se dáma zkanceláře najedla?“ Najednou ho to zabolelo. Copak ona není schopna pochopit, že ion kdysi býval zodpovědným, starostlivým apozorným člověkem? Opravdu to nikdo nechápe?

Usmála se. „Myslela jsem tím, že se mi nestává, aby se kdokoli staral oto, jestli jsem se najedla.“

Uvědomil si, že je velmi štíhlá. Nejspíš místo oběda obvykle pracuje, zdá se tak laskavá aoddaná své práci. Uklidnil se. Její šéf by tohle neměl připustit, ijejí manžel by na ni měl naléhat, aby se osebe dobře starala. Manžela má, nosí prsten. Zkontroloval to. Doufal, že má také děti. Pomohlo by to.

Šli do Boots, koupila pro ně sendviče, chipsy apití. Sedli si spolu na lavičku vparku. Nebylo teplo, ale aspoň už nepršelo.

„Kde máte své věci?“

„Jaké věci?“

„Dnes ráno jste měl spací pytel.“

„Rozpadl se, když jsem ho pral.“

„Aha.“

„To je jedno.“ Kdysi měl spoustu věcí. Velké imalé věci. Měl život, vněmž se někdy vracel zpráce včas, pak políbil svou ženu ařekl jí, že to vezme za ni. Opatrně usadil syna do vany plné bublinek ahraček, kde chlapec žvatlal, koupal se ahrál si. Toma potom Benkeho opatrně vytáhl zvody, pečlivě adůkladně ho osušil velkým ručníkem mezi prsty aza ušima, oblékl mu pyžamko sprasátkem Peppou apak ho něžně uložil do postýlky. Měl tam noční lampičku vydávající zlatavé světlo. Stínítko bylo ozdobeno autíčky, traktůrky avláčky. Dokud syn neusnul, Toma mu četl zobrázkové knížky, kterou vytáhl zpoličky sdalšími obrázkovými knížkami.

To všechno je pryč.

Hračky do vany, měkké pyžamko, noční lampička, barevné knížky, manželka, dítě. Mnoho věcí. Všechno.

Měl by si ten sendvič schovat. Už přece snídal. Teď ho nepotřebuje. Nebo přesněji řečeno, možná ho bude potřebovat později. Být na ulici vyžaduje neustálé přemýšlení aplánování. Ale přesto se do něj zakousl.

„Povíte mi svůj příběh?“ zeptala se tiše.

Ještě jednou si kousl. Chtěl jí to říct. Musel, ale dělal to nerad. Zpočátku nemohl uvěřit, že jsou mrtví. Celé měsíce stále čekal, že přijde domů zpráce anajde svou ženu za žehlicím prknem nebo vkuchyňském koutě asynka před televizí. Otevře dveře ahned je oba uvidí, protože vjejich malém bytě nebylo kam se schovat. Vždycky kněmu přiběhli, políbili ho, objali.

Znělo to staromódně. On chodil do práce, ona byla doma. Ale ona studovala, dělala korespondenční kurz účetnictví, byla ctižádostivá. Chtěla se uplatnit, něčím se stát, věnovat se něčemu pořádnému. Ale Benke byl ještě malý aona musela nejdřív získat kvalifikaci, takže zatím zůstala doma asnažila se vylepšit jejich sešlý byt.

Neměli toho moc. Neměli toho ani dost. Byt, ve kterém žili, byl opravdu pro ostudu. Vlhké stěny apostele, všechno tam bylo rozbité – zámky, kohoutky, skříně iokna – anemohli si zatopit. Toma pochyboval, že by si takový byt pronajal nějaký Angličan. Ale nic jiného si nemohli dovolit.

Celé měsíce si nepřipouštěl, že jsou mrtví, atak to ani nikdy nevyslovil. Když se stím konečně smířil apřiznal si, že už tam nikdy nebudou, až otevře dveře, že už nikdy neuvidí jejich úsměvy ani rozmrzelé výrazy, upadl do hluboké, vleklé deprese. Žil jen díky antidepresivům aalkoholu. Měsíce se sunuly vpřed jako kluzcí černí úhoři. Vpráci přicházela varování. Nakonec ho propustili, ač neradi. Někdo, kdo znal jeho příběh abylo mu ho líto, mu našel jinou práci. Bral ještě víc tablet apil ještě víc whisky. Stále se trápil. Tady byla varování ostřejší apropuštění nekompromisní. Neměl na nájem. Dostal výzvu, aby se vystěhoval.

Pak spal vYMCA. Neměl trvalé bydliště, které by mohl zapsat do formuláře, takže přišel ošanci najít si nějaké zaměstnání. Potom se konečně objevil další byt. Ještě horší než ten, kde bydleli sRevekou, ale pořád lepší než ulice. Měl společnou koupelnu. Hotová žumpa. Bydlelo jich tam strašně moc. Lidé se přetahovali omísto kodpočinku se sporami plísní. Jednoho dne se pokusil promluvit sdomácím otom, co je tam třeba udělat. Tím to skončilo – vyhodil ho na dlažbu hned, bez výpovědní lhůty.

Po celou tu dobu po něm lidé chtěli, aby jim osobě vyprávěl. Nechtěl to udělat. Nechtěl vyměnit život asmrt Reveky aBenkeho za soucit naslouchajících. Za nocleh, za almužnu. Jejich jména mu uvízla vkrku adusila ho ipo pěti letech.

Žena si těžce povzdechla apřiznala: „Ráno jsem si vás vygooglila.“

Neurazil se, naopak se mu ulevilo. Je zvědavá amá oněj zájem. Třeba je to ta pravá osoba. „Pokud se jmenujete Toma Albu…“

„Jmenuju se tak.“

„… jste buď geniální matematik narozený vroce 1943, což se mi zdá nepravděpodobné, protože bych vás tipovala na čtyřicátníka, anebo…“ Nechala ta slova chvíli viset ve vzduchu.

Ztěžka přikývl. Bolest, oníž si lidé myslí, že sídlí vsrdci, prostoupila celé jeho tělo. Cítil ji vnohou, vkrku, vpažích. Všude.

„Nebo jste muž, který vroce 2014 tragicky přišel oženu adítě. Otrava oxidem uhelnatým kvůli rozbitému kotli.“

„Ano, to jsem já.“

„Je mi to líto.“

Lidé vždycky říkali, že je jim to líto. Není to přece jejich vina. Ale co jiného můžou říct? Tak či tak, jemu to nestačilo.

„Jak moc je vám to líto? Dost líto, abyste mi pomohla?“

„Samozřejmě že vám pomůžu. Existují způsoby, jak se postavit na nohy. Nedovedu si představit, čím jste si prošel, ale vím, že nejste první člověk, který se po tak obrovské ztrátě ocitl na ulici. Můžu zavolat do poradenského centra pro bydlení. Viděla jsem toho už dost, abych chápala, jak snadno se může stát, že lidem, kteří žijí úplně normální život, se najednou něco přihodí – aani to zdaleka nemusí být tak hrozné jako to, co jste zažil vy –, abrzy se ocitnou bez domova. Můžu vám sehnat nějaké bydlení. Můžu vám pomoct najít zaměstnání.“

„Chci spravedlnost.“

Vypadala zmateně. „Četla jsem novinové články oté nehodě ataky soudní záznamy. Nějaká žena, správkyně, byla postavena před soud pro nedbalost.“

Toma se ohradil proti slovu „nehoda“: „Oni byli zavražděni.“

Viděl jasně, že ta žena jménem Lexi je poněkud nesvá. Podle toho, co si přečetla, byla Elaine Winterdaleová obviněna znedbalosti aporušení bezpečnostních předpisů pro plynové spotřebiče, ale ne ze zabití, auž vůbec ne zvraždy.

„Možná se vám ten trest zdál neadekvátní, imně to tak připadalo, ale když se nad tím zamyslíte, Tomo, ikdyby ji zavřeli na nevím jak dlouho, ženu asyna by vám to nevrátilo.“

„Ona to nebyla. Je jenom loutka. Já chci, aby byl potrestaný ten, kdo tahá za nitky. Ten domácí, ten grázl, který zabil moji krásnou Reveku aBenkeho, pak ale nemusel nést zodpovědnost.“

„Pronajímatel byl zproštěn obžaloby. Winterdaleová mu lhala okontrolách, které prováděla, anepředala majiteli výzvy, které dostala. Otěch pochybeních nevěděl.“

Toma zavrtěl hlavou. „Ne. Nevěřím tomu. Prostě odešel jenom tak adělá to pořád všechno stejně, idnes. Nic se nezměnilo.“

Žena otom uvažovala. Na jedné straně bývají lidé, jimž bylo ublíženo atrpí, předpojatí apopírající fakta. Na straně druhé je pravda, že kpochybením dochází. „Co tím myslíte?“ zeptala se opatrně.

„Já přijal rozhodnutí toho soudu. Byl jsem příliš unavený, příliš zničený, nedokázal jsem protestovat. Myslel jsem, že vinná je ta Winterdaleová. Ona sama říkala, že se cítí vinná. Ale později jsem bydlel jinde. Zjistil jsem, že majitel toho druhého domu je stejný člověk, auvědomil si, že on je zločinec. Zákony mluví opovinnostech majitele domu dost jasně, ne?“

„To máte pravdu. Za bezpečnost nájemníků vsoukromém sektoru odpovídají pronajímatelé. Bezpečnostní předpisy zroku 1998 stanoví povinnost pronajímatelů zajistit, aby plynové spotřebiče, armatury akouřovody poskytované nájemníkům byly bezpečné.“ Bylo zřejmé, že žena tento zákon cituje často. Zlotřilí pronajímatelé nežili pouze ve viktoriánské éře. Pravděpodobně ho musela citovat každý den.

„Ale on to nedělá.“

Rozzářila se. „To můžeme prozkoumat. Můžeme mu poslat výstrahu. Pokud se majitel bytu nepostará oinstalaci alarmů signalizujících únik oxidu uhelnatého, může se oto postarat městská rada. Dokážeme zabránit tomu, aby kpodobnému neštěstí došlo vdalší jeho nemovitosti. To by stálo za to, co myslíte?“ Toma poslouchal, jak se Lexi snaží dát všechno do pořádku. Změnit směr lodi, aniž ji nakloní.

„On pořád pronajímá strašně špatné domy,“ trval Toma na svém. Pod vlivem emocí se jeho přízvuk stal výraznějším. „Od té doby, co oni zemřeli, jsem sám, smutný, nešťastný, ale nějak jsem to zvládl. Jenže vlastně nežiju, jenom existuju. Nikdy jsem se neoženil znovu, ikdyž všichni říkají, že bych se měl ženit. Zůstal jsem věrný, myslím pořád jenom na ně. Azůstal jsem tady. Jak bych mohl stěhovat se zpátky do Moldavska ksestře abratrancům? Já nedokážu tady nechat ženu asyna samotné. Nemám jinou možnost, jenom zůstat tady. Ztratil jsem práci apřestěhoval jsem se do ubytovny. Nakonec jsem skončil na ulici. Loni jsem konečně něco našel. Pracoval jsem na stavbě, protože díky tomu jsem měl kde bydlet ajíst.“

„Oni vám neplatili?“

„Ne. Vím, že to je využívání. Ale neměl jsem na výběr abylo mi to jedno. Bydlel jsem tam, kde mi řekli. To je pořád lepší než být na ulici. Ale všiml jsem si, že tam nedodržují bezpečnostní předpisy. Ptal jsem se, kdo je majitel. Nikdo nezná jeho jméno, proto jsem jeden den zůstal doma. Dělal jsem, jako že jsem nemocný, protože jsem věděl, že ten den vybírá nájemné, on přišel ajá jsem ho poznal. Byl to on. Náš domácí. Když byl proces, volali mě jednou ksoudu, proto jsem si tím jistý. Nikdy nezapomenu jeho obličej. Pak jsem otom začal přemýšlet. Možná to všechno opravdu věděl? Možná je vinný?“

„Ale proč by to na sebe brala Elaine Winterdaleová?“

„Zaplatil jí, aby to řekla.“ Toma viděl, že žena jeho teorii nevěří. Měla zájem pomáhat, ale existovaly určité hranice, za které už nebyla ochotná jít.

„Pojďte se mnou do občanské poradny. Můžeme se tam na to podívat,“ navrhla.

Table of Contents

1

2

3

4

5