Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Julien Sandrel

Díky, grazie, merci

Z francouzského originálu Merci, Grazie, Thank you,
vydaného nakladatelstvím Éditions Calmann-Lévy
v Paříži v roce 2022, přeložila Šárka Belisová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2024
jako svou 9170. publikaci.

Redakce Jakub Marek
Korektura Lenka Češková
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Obálka Anna Ali
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Merci, Grazie, Thank you by Julien Sandrel © Calmann-Lévy, 2022
Published by Éditions Calmann-Lévy, Paris
Translation © Šárka Belisová, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024
Cover Design © Anna Ali, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-271-7181-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-7180-4 (pdf)
ISBN 978-80-7625-290-5 (print)

Věnuji památce svých prarodičů,
Sandry Foglinové, Janiny Swiatekové,
Aimého Michela a Pascala Nuzza.

„A pak jsou tu ti, které potkáte,
které sotva znáte, a oni řeknou slovo, větu,
věnují vám minutu, půl hodiny,
a změní běh vašeho života.“

Victor Hugo

Prolog

1998

Madam Salomé se zadívala do křišťálové koule a po tváři jí přeběhly záchvěvy překvapení. V jednu chvíli mě dokonce napadlo, jestli se o ni nepokouší infarkt… Vysoká, téměř okouzlující blondýna v drsných džínách a volném modrém svetru odhalujícím ramena neodpovídá tomu, jak jsem si věštkyni představovala. Podle čtvercového lístku, který mi někdo vhodil do schránky, přesto mělo jít o „slavnou jasnovidku“, jež se „díky svým výsledkům těší světové proslulosti (vrozený dar – spolehlivé předpovědi se stoprocentní zárukou – platba pouze v hotovosti)“. Na její verdikt jsem tudíž čekala s horečným napětím.

Už to bude skoro pět minut, co naposledy promluvila. Mlčky zírá do průsvitné koule, jednu ruku nechává levitovat nad koulí, druhou hladí starou, hladově vypadající kočku, která jí leží na klíně.

Jemně ji pobídnu, aby pokračovala: „Takže?“

Naznačí mi, abych byla zticha, a já sklopím oči jako provinilé dítě. Trvá to ještě několik okamžiků, než se napřímí, pohled svých tmavých očí upře do těch mých a s velkou vážností prohlásí: „Gino, mám pro vás jednu dobrou a jednu špatnou zprávu.“

Věděla jsem, že to nebude žádná sláva. Tak jsem ji požádala, aby začala tou dobrou.

„Usměje se na vás štěstí. Až budete stará, přijdete k velkým penězům.“

„Dobře, ale… jak stará? Už je mi pětašedesát…“

„To vám nemůžu říct, datum tam nevidím. Ale ty peníze, ty jsou tutovka.“

Na tutovky věštců nevěřím, ale teď hlavně čekám, o čem bude ta špatná zpráva.

Žena zaváhá, kousne se do rtu. Pak mi vážným tónem oznámí:

„Krátce nato vám na dveře zaklepe smrt.“

Vyprsknu smíchy, ale ona ani nemrkne.

„Děláte si legraci, viďte?“

Tváří se nepřístupně. Zavrtí hlavou. Nežertuje.

„Krátce nato…, ale co to znamená?“

„Je mi líto, Gino, k přesnějším informacím nemám přístup.“

Je to od ní docela drzost, vybalit to na mě jen tak s tím, že víc říct nemůže. Z její úřadovny vyjdu na jednu stranu jako opařená, na druhou nevěřícně kroutím hlavou. Vždycky jsem dala na znamení, tíhnu k mystice, ale tolik na ni zase nedám. Řekněme, že jsem umírněně věřící. Takže v tomhle případě jsem pěkně nahraná. Něco ve mně dokolečka opakuje, že madam Salomé je šarlatánka, zatímco jiná část mého já zatlačí do dveří prodejny tabáku a koupí si stírací los – což jsem nikdy předtím neudělala. Samozřejmě jsem nic nevyhrála. Že bych byla ještě příliš mladá?

Ta věc mi celou noc nedá pokoj, nedaří se mi usnout, a tak se hned ráno rozhodnu, že za jasnovidkou zajdu znovu a pokusím se z ní vytáhnout něco přesnějšího, k čemu předchozího dne neměla přístup.

Na místě se dozvídám, že madam Salomé zemřela. A že jsem byla její poslední klientka.

1
GINA

O 20 let později

30. ČERVNA 2018

Momentálně je všechno na draka.

Můj TV magazín mi přitom na červen předpovídal „příznivé astrální podmínky“. Místo toho mě v posledních třech týdnech stíhala jedna nepříjemnost za druhou. Nejdřív bušení v hrudníku, které mě donutilo navštívit kardiologa. Toho doktora si vážím, o to nic, upravil mi léky a teď je to lepší, ale hnát se kvůli tomu až do Châtelet bych si klidně odpustila.

Týden nato nám nějaký idiot posprejoval dveře od baráku. Všem to zjevně bylo fuk, tak jsem se o to musela postarat sama s domovním důvěrníkem, jinak by to takhle zůstalo až do mé smrti. A jako naschvál mi ještě ten den chcípla ta zatracená pračka, ačkoli jsem ji měla teprve tři roky. Říkají tomu plánované zastarávání, podle mě prostě podfuk.

Zkrátka nic víc než zdravotní strasti staré ženské nebo trable materiálního rázu, takže vlastně o nic nešlo a na to jsem zvyklá.

Moje velká starost, ta, co mi svírá břicho a ze které bych zešedivěla, kdybych už šedivá nebyla, je moje milovaná vnučka Chloé.

Ta přijela minulý týden a přivezla si s sebou ranec obrovského smutku. Před třemi týdny jí při autonehodě zemřela maminka Agnieszka. Chloé nechtěla, abych na pohřeb do Frankfurtu jela s ní. Raději se s tím jako vždycky chtěla poprat sama. Je tvrdohlavá jako mezek. Zajímalo by mě, po kom to má.

Agnieszku jsem moc ráda neměla, vždycky mi připadala chladná, odtažitá. Málo mateřská, málo pečující. Když byla Chloé malá, dávala jsem si pozor, abych ji nekritizovala, protože jsem věděla, že každá žena jako matka dělá, co může. Ale nikdy jsem nepochopila, co na ní můj syn Alain viděl – kromě toho, že byla Slovanka každým coulem, což moje Chloé podědila. Alain před čtyřmi lety zemřel na rakovinu. Všechny to zdrtilo, a mě nejvíc. Přijít o vlastní dítě není normální… Chloé tehdy chodila do přípravky na vysokou, práce měla nad hlavu a přijímačky na prestižní ekonomku tady v Paříži nakonec zvládla, jako by to byla odveta tomu zatracenému osudu, který jí vzal otce. Když se Chloé přestěhovala na kolej, Agnieszka souhlasila s přeložením do Frankfurtu. O dva roky později se znovu provdala za jistého Friedricha – Němce, kterého jsem nikdy neviděla a kterého Chloé nesnáší.

Jak jsem pochopila, Chloé se ve Frankfurtu jen otočila, akorát aby podepsala nějaké papíry, ani tam nezůstala na pohřeb – bylo toho na ni moc.

Agnieszčina smrt mě samozřejmě vzala. Ale nikdy jsme si nebyly blízké. Takže to, co mě drtí uvnitř, je hlavně vnuččina bolest.

Od té doby, co je Chloé tady, se denně do noci toulá někde venku a přísahá na všechny svaté, že je úplně v pohodě, zatímco připomíná spíš tělo bez duše. Je mi jí líto, ale jsem ráda, že se v tom těžkém období uchýlila ke mně. Teď už dva roky žije v Singapuru – studium dokončila tam a nastartovala kariéru v bankovnictví, stejně jako její rodiče. Už víc než rok jsem ji neobjala. Občas mi zavolá, má takové to po čertech chytré zařízení, díky kterému spolu můžeme vést „videohovor“, ale objetí to nikdy nenahradí. I ve čtyřiadvaceti je pro mě pořád moje maličká. Takže se s ní mazlím, hýčkám ji, vařívám jí něco dobrého na zub. Snažím se jí zvednout náladu spoustou čerstvého chleba, slaného másla a voňavých sýrů. Vším tím, co jí tam chybělo. Usmívá se, až příliš nadšeně děkuje, působí dojmem, že je moje bezstarostná holčička, ale mě neoblafne. Někdy, když vychází z koupelny, se snaží skrýt zarudlé oči a pobledlou pleť. Pravdou je, že celé dny a noci zaměstnává svoji mysl i tělo, aby nemusela přemýšlet, aby nemusela být sama se sebou.

Tím vším chci říct, že příznivé astrální podmínky se můžou jít bodnout.

Pokud se na mě ovšem dneska konečně neusměje štěstí.

Tohle si říká člověk, který rád hraje. A já mám hazard v krvi od chvíle, co mi madam Salomé před dvaceti lety vyložila budoucnost. Ostatně čím jsem starší, tím je to se mnou horší. Že by to s tou předpovědí nějak souviselo? Možná, ale vzhledem k tomu, že mám po té velké výhře brzy umřít, zase tolik bych spěchat nemusela.

Hazard je jedna z mých posledních radostí, tak mi ho neberte, nebo budu kousat. Když říkám, že je to jedna z mých posledních radostí, tak samozřejmě přeháním – malých radostí si užívám spoustu. Mezi ně patří telefonáty s mou malou Chloé, ještě teplá křupavá bageta, nošení květin na hroby mých blízkých, kdy jim ještě povyprávím, co pořád dělám, likér, který si dopřávám v sobotu večer, východy slunce nad střechami Paříže, seriál Mladí a neklidní (ale až od té doby, co konečně zemřela postava, kterou hrála ta druhá příšerná brunetka). „Poslední radosti“ tomu říkám proto, že miluju Olžin nenápadný úšklebek, když se o tom zmíním. Tak si ještě trochu přisadím a ona mě obvykle požádá, abych z nás přestala dělat staré nemohoucí báby. Říkám jí, že umřu dřív než ona – což je nejspíš pravda, protože Olga je oproti mně pětasedmdesátiletá mladice –, to ji rozčílí a procedí skrz zuby, že všechny ještě přežiju, ale neupřesní, kdo jsou ti slavní všichni, co půjdou do kytek dřív než já, protože kromě ní moc lidí nevídám…, a na závěr ještě zavrčí: „Kdybys nebyla, musela bych si tě vymyslet, moje nebohá Gino,“ načež do sebe kopne panák pomerančového likéru značky Marie Brizard.

Ale to odbočuju. Vraťme se ke hře a k „příznivým astrálním podmínkám“. Dnes je poslední den v měsíci, takže jsem si ráno při přípravě snídaně řekla, že mám ještě pár hodin na to, abych ten trend zvrátila a vnesla do toho smutného června trochu zpestření.

Bydlím v Paříži, kousek od nádraží Gare du Nord. Po necelých třiceti minutách jízdy vlakem se ocitám v malém ráji pro hazardní hráče. V největším a nejvýznamnějším francouzském kasinu – mají to tam napsáno všude, tu informaci nelze přehlédnout. Anglická ruleta, blackjack, poker, krupiéři převlečení za tučňáky, barevné žetony, z nichž každý má cenu té zatracené pračky, to všechno tu je. Na všechny tyhle disciplíny, jejichž pravidla neznám, samozřejmě nemám ani prostředky, ani chuť. Co mě zajímá, jsou hrací automaty. Těch je tu pět set, jeden nablýskanější než druhý. S hudbou, blikajícími hvězdami, napodobeninami plamenů z křiklavé látky, vodními sloupy obydlenými falešnými světélkujícími medúzami a kdovíčím ještě, dost na to, aby uspokojily všechny choutky a peněženky – minimální vklad se pohybuje v řádu centů, ale každý, kdo sem vkročí, tu vždycky nechá mnohem víc.

A tak jsem tady, v Enghien-les-Bains, a svižně kráčím k důvěrně známému kasinu, kam chodívám jednou měsíčně, když mi z důchodu zbydou nějaké peníze. Pozor, nejsem typ, co by si vyprázdnil bankovní účet a do konce života se topil v dluzích. Ne, jsem to, čemu se tam říká „hráč pro zábavu“. Nikdo netuší, že sem chodím pravidelně. Je to mé malé tajemství. Tedy spíš jedno z mých tajemství. Nestojím o to, aby mě Chloé, Olga nebo kdokoli jiný poučoval. Na varovné rady už jsem dost stará, a kam až mi paměť sahá, vždycky jsem se o sebe musela postarat sama, takže jsem raději, když mě ostatní nechají na pokoji. Když se mě někdo po návratu zeptá, kde jsem byla, řeknu, že je to moje věc, že jsem plnoletá a očkovaná.

Je 9.20 dopoledne. Za čtyřicet minut se otevřou dveře a v tuto časnou hodinu budou přístupné jen hrací automaty. Obvykle tady bývá dost plno, takže se snažím přijít dřív, abych si nenechala vyfouknout svůj oblíbený stroj, jeden z těch štěkajících mechanických válcových automatů s ovládací pákou, mnohem zábavnější než ty moderní, kde se jen mačká tlačítko.

Od dnešního rána se žádná katastrofa nekonala: domácí spotřebiče fungují, vlak jede na čas, myslím, že mi možná přeje štěstí. Dokud nezačne pršet. Jsem v Enghienu, ne v Singapuru, a to, co mi padá na hlavu, má blíž k mrholení než k tropické bouři, ale pro moji trvalou to vyjde nastejno. Schovám se pod markýzu obchodu s oblečením a z kabelky vytáhnu průhlednou igelitovou kapuci, kterou jsem si před pár týdny koupila. V tom kusu plastu s bílými šňůrkami na zavázání kolem krku vypadám jako jeptiška nebo přiopilý pudlík, ale je mi to fuk.

Kapuci si uvážu, podívám se na svůj odraz ve výloze a pokračuju v chůzi, přičemž mám celou dobu vztek na tu mladou rosničku, protože se zase sekla – vím, že s tím nemá nic společného, ale tak už to chodí, je to nevděčná práce, lidi to berou tak, že za to, co jim padá na obličej, může ona.

V 9.30 pokračuju dál. Tohle honosné kasino se secesní fasádou a vlnami balustrád, které se odrážejí v jezeře, je přece jenom prvotřídní obludnost. Celkem to vlastně ani není můj šálek čaje, nebýt toho rozkošného nádechu modernosti, toho skleněného kokonu, který rázem všechno mění – trochu jako pyramida v Louvru, jejíž odvážnosti jsem se vždycky obdivovala.

V 9.40 jsem na místě. Trpělivě tu už čeká asi dvacet lidí, ale moje mašina patří k nejstarším, takže si věřím. Důvěra je dobrá, kontrola je lepší, a tak se chystám dělat hluchou, která stojí v cestě těm, co mají nejvíc naspěch – což je etuda, která mě docela baví a ve které vynikám.

V deset hodin se dveře otevřou a hned se ukáže, jaký má kdo temperament. Někteří se rozběhnou, aby si najisto zabrali své obvyklé místo. Jiní – zelenáči – se vrhnou na jemné pečivo zdarma, rozplývají se nad rudými stěnami, asijskými sochami a ostatními kousky syntetické výzdoby ve stylu Las Vegas – k tomu, abyste si připadali jako v Americe, chybí už jen vystoupení Céline Dion. Chápu dětskou radost začínajících hráčů, já ji dřív cítila taky. Teď jdu rovnou na věc a díky mému věku si mě na eskalátoru nikdo nedovolí předběhnout, když předstírám, že tu netrpělivost za svými zády nevnímám.

10.05. Alelujá, můj stroj je volný. Beze spěchu se usadím, nadechnu se, vychutnám si to. Protože není nad první pokus. Potěšení je prchavé, ale má hodně společného s drogou. Nejvíc mě baví ten nával adrenalinu ve chvíli, kdy je ještě všechno možné. Někdy, než zatáhnu za mechanickou ruku, zavřu oči a představuju si, jaký jsem mohla vést život, kdybych se narodila se stříbrnou lžičkou v puse: vidím cestování, slunce, krásné šaty, vítr svobody a bezstarostnosti, jiný osud. Dokud mě ze snění nevytrhne zachrchlání jednoho z mých spoluhráčů.

Často jsem dumala, co madam Salomé myslela těmi „velkými penězi“. Některé hrací automaty jsou propojené a umožňují přístup k superjackpotu. Ty jsem nikdy nezkoušela, protože minimální sázka dělá deset eur, a to bych si kredity vyčerpala za slabou čtvrthodinu, i kdybych si zábavu protáhla. Dávám přednost svému starému dobrému automatu. Výhra na něm je omezená na deset tisíc eur, ale i tak je to slušná suma!

12.40. S postupujícím časem radosti ubývá. Zbývá mi dvanáct eur, bederní obratle vysílají varovný signál, country hudba mi začíná lézt na nervy, a navíc si potřebuju protáhnout nohy, takže se rozhodnu zabalit to dřív, než jsem plánovala. Míjím přepážku se superjackpotem – přes milion eur. Právě se uvolnil jeden automat, tak si říkám, a proč by ne? Koneckonců nic neriskuju, zvlášť když jsem měla v plánu utratit celou částku… Kdybych zůstala do jedné, stejně bych těch dvanáct eur prošustrovala.

Posadím se, do automatu zasunu desetieurovou bankovku a stisknu žluté tlačítko pokryté lesklým plastem. Zatímco digitální válečky rolují po obrazovce, blahopřeju si, že jsem nepodlehla svodu modernosti častěji, protože při hře na své staré ruční rachotině se cítím ve všech ohledech neskonale příjemněji.

No a pak… pak přijde černá díra.

Nebo spíš pestrobarevný tunel. Hlučný. Výstřední. Hysterický.

Kolem mě zní potlesk a výkřiky. Přichází personál kasina s hudebním doprovodem, šampaňským, konfetami. Ale já jako bych byla nepřítomná. Omráčená. V šoku. Jako kdyby se mi mělo každou chvíli rozskočit srdce, v duchu si říkám, jestli vydrží. Mezitím se zuby nehty držím kabelky, abych se nesesula k zemi.

Odvedou mě do tiché místnosti. Schoulená v měkkém křesle rubínové barvy přemýšlím, jestli se mi to nezdá, protože bych si v něm dokázala představit anglickou královnu rozmlouvající s jedním či dvěma prezidenty.

Jak zjistit, jestli je to všechno pravda? Štípnu se do ruky a bolí to jako čert – jsem to ale trubka, budu mít modřinu. Alespoň jsem si jistá, že rozhodně bdím.

Ředitel kasina, pan Bertrand, opakuje to samé snad tisíckrát, ale já tomu nemůžu uvěřit. Natolik mi to přijde nemožné. Vrtím hlavou, nemám slov.

Pan Bertrand se často směje a hodně mluví. Na lidi jako já musí být zvyklý. Na lidi vržené do paralelního světa, do čtvrté dimenze obývané lidmi, kteří si tenhle okamžik vysnili, a přitom v něj nikdy skutečně nevěřili. A kteří na svého pana Bertranda vyjeveně zírají. Ten můj očividně ovládá konverzaci, přičemž neustále cení zuby, neskutečné bílé, stejně jako slova, která klade za sebe.

„Paní Incortosová… Gino… Ujišťuji vás, že to všechno je pravda.“

Požádám ho, aby tu částku zopakoval.

„Milion sto padesát tisíc eur a devadesát pět centů.“

Ani si nejsem jistá, jestli to dokážu správně napsat.

Pulz se mi zrychlí ještě víc – jako by to bylo možné –, a zatímco pan Bertrand horečně čeká na mé první dojmy, a ony stále nikde, jak jsem celá zkoprnělá, najednou se začnu smát. Není to žádný decentní smích, to teda ne. Ale trapný smích, neadekvátní místu, okolnostem, společníkovi. Neurotický smích, který trvá celou věčnost. Směju se a nejsem k zastavení, směju se při představě, jak se bude tvářit Olga, až se to dozví, směju se ironii takové výhry, která mě potkala v mém věku, když bych ji bývala tolik potřebovala dřív.

To, co v tu chvíli cítím, je mnohem víc než radost.

Zavřu oči. Snažím se představit si dveře, které se právě otevřely.

A najednou se objeví slzy. Teplé, slastné.

Můj smích se mění v krátké, nezadržitelné záchvěvy prokládané vzlyky.

A uprostřed toho všeho ze mě mezi dvěma návaly smrkání vyjde jediná věta, kterou se mi podaří zformulovat, absolutně a zároveň absurdně pravdivá.

„Madam Salomé měla pravdu.“

Pana Bertranda to naprosto vyvedlo z míry, vidím, jak vrhá pohledy na svou asistentku a nepochybně si říká, jestli ta stará ženská před ním brzy nenatáhne bačkory. A nakonec není tak daleko od pravdy. Když si totiž vzpomenu na svou zesnulou věštkyni, vybaví se mi druhá část její předpovědi.

Gino, mám pro vás jednu dobrou a jednu špatnou zprávu.

Jestli se trefila, pak budu co nevidět mrtvá.

2
CHLOÉ

O10 dní později

10. ČERVENCE 2018

Babi je už několik dní divná.

Tvrdí, že potřebuje na vzduch, že trpí horkem, anejspíš na tom něco bude – léto je vplném proudu, vPaříži teplota stoupá ke třicítce, aona si tvrdošíjně odmítá sundat punčochy, protože chodit ven sholýma nohama se podle ní nepatří, takže upřímně věřím tomu, že se dusí. Ale řekla bych, že vtom vězí ještě něco jiného, ato mě znepokojuje.

Děda zemřel dávno před mým narozením aGina se vždycky spoléhala sama na sebe. Ataky je docela tajnůstkářka, někdy zmizí na celé odpoledne anikdo neví, kde je. Ale tenhle týden se chová jinak. Je vyhýbavá. Bůhví co se jí honí hlavou. Vsámošce zapomněla nákupní tašku, jindy ztratila klíče, peněženku. Pojala jsem podezření na začínajícího alzheimera asvěřila se Olze, její invazivní nejlepší kamarádce, která bydlí opatro výš, ale většinu času tráví tady. Potutelně se uchechtla aodpověděla mi, že jí připadá trochu divná, to jo, ale ne víc než obvykle arozhodně ne víc než já. Díky, Olgo, ty jsi vždycky tak milá.

Nikdy jsem nepochopila, jak se ztěch dvou mohla stát nerozlučná dvojka, když zdánlivě nemají nic společného. Jasně, obě jsou už několik desetiletí vdovy adržely spolu vdobrém ive zlém, ale jinak nemůžou být rozdílnější. Babi ztělesňuje archetyp italské mammy, je to srdečná bonvivánka, která se nestydí za své pohodlné křivky, šatník zdruhé ruky aveselý binec vobýváku. Olga je naproti tomu štíhlá, vždycky jako ze škatulky, navzdory omezenému rozpočtu vyšvihnutá podle poslední módy avášnivá zastánkyně minimalismu. Gina je jistě okouzlující, ale téměř sjistotou můžu říct, že podle dnešních měřítek má ktomu, čemu se říká krásná žena, blíž Olga. Ale jak ta mě dokáže iritovat těmi svými uštěpačnými poznámkami, vyhraněnými názory téměř na všechno aaurou milé studentky sradou na každém prstě. Takže se od ní držím vbezpečné vzdálenosti. Obzvlášť právě teď.

Jsem už tři týdny vtomhle malém bytě plném vzpomínek, ale icetek aprachu. Když jsem přijela, ten nepořádek mě chytil pod krkem. To je něco pro mě, rozenou control freak, která si potrpí na to, aby všechno bylo dokonale uklizené, srovnané aseřazené – což je snad to jediné, co mám společného sOlgou… Přesto se tu kupodivu cítím bezpečně. Hromaděním předmětů si babi vytvořila ochranný kokon, přirozenou hráz mezi sebou azbytkem světa. Nejspíš proto jsem taky přijela: kvůli pocitu, že jsem doma, vbezpečí před bouřemi. Vbezpečí před bolestí.

Události posledních pár týdnů se mi těžko vyjadřují slovy. Připadám si po nich jakoby bez krve. Budu potřebovat čas, abych strávila, co jsem si prožila. Abych se odrazila ode dna. Všechno to bylo tak těžké.

Pro babi avšechny ostatní můj návrat do Evropy urychlila mámina smrt. Oficiálně se snažím vzpamatovat zté rány aznovu navázat kontakt se starými přáteli. Utopit smutek vpařížském letním intermezzu plném ruchu, večírků aalkoholu, než se na podzim zase vydám zpátky do Singapuru avrhnu se do práce.

To všechno je pravda.

Skutečnost je však mnohem složitější. Mnohem bolestnější.

Matčina smrt mě sebrala oto víc, že cítím, jako bych za ni částečně nesla vinu. Nemůžu si pomoct, ale myslím, že kdybychom onehdy neměly ten drsný telefonát, možná by na dálnici, kterou tak dobře znala, nepolevila vpozornosti. Ai když se snažím nenechat se zahltit temnými myšlenkami, je to pro mě čím dál těžší.

Ale jsem bojovnice. Bojovnice, která to vtéhle linii italských apolských přistěhovalců, kteří po generace stoupali stupínek po stupínku výš avýš, dotáhla nejdál. Vzpomínám si na slzy vGininých očích, když jsem jí před čtyřmi lety řekla, že jsem úspěšně složila přijímačky na vysokou. Vtěch slzách bylo všechno: hrdost ištěstí zmého úspěchu, tím spíš, že jsem ho dosáhla vroce, kdy mi zemřel otec. Ale taky vzpomínka na její odříkání ana odříkání rodičů. Gina je pojítkem mezi dvěma epochami, zažila extrémní chudobu ao víc než osmdesát let později přijetí vnučky do prestižních sfér společnosti. Vždycky jsem cítila tu atavistickou tíhu, tu odpovědnost, tu povinnost uspět. Dokázat, že jsem hodna obětí svých předků, že dovedu usilovat onejvyšší metu. Nezahodit svůj život. Tohle mi vždycky říkali rodiče. Tohle si neúnavně opakuju, pořád dokola.

Ale je tu jedno datum, které mě pronásleduje abrání mi jít dál.

Druhého srpna, přesně za 23 dní, ať už se rozhodnu jakkoli, se zbavím nejtěžšího břemene, které jsem kdy musela nést.

Celý život jsem se snažila řídit tím, co ode mě rodiče očekávali. Jít po cestě, kterou mi vytyčili. Byla jsem rozumné dítě, učenlivá puberťačka, skvělá studentka. Nechala jsem se tím unášet, sama jsem si nic nerozhodla. Dostala jsem se na tu nejlepší střední školu, nejlepší vysokou, na ten nejlepší obor. Dnes shrůzou avelkým zděšením zjišťuju, že jsem si nikdy nepoložila úplně prostou otázku: je to, co pro mě společnost nebo rodiče považují za nejlepší, opravdu to nejlepší ipro mě?

Vhloubi duše nevím, co chci. Nevím, kdo jsem, kým se chci stát. Měla bych svou situaci racionálně analyzovat, ale také nahlédnout do svého srdce, abych udělala to nejlepší rozhodnutí pro sebe.

To vtuhle chvíli nedokážu.

Atak se zatím ze všech sil snažím zaměstnat svou mysl anedopřát jí chvilku oddechu. Protože jakmile ji nechám bloudit, svede mě na šikmou plochu. Vstříc nejistotě, nekonečnému trápení, vstříc té jízlivé mladé ženě, zníž jde strach, která není já akterou bych nejraději nechala zmizet.

18.00. Jako každý den od mého návratu se ve stejnou dobu připravuji na další večer. Hnědé vlasy si stáhnu do nedbalého drdolu, na dekolt si nalepím pár flitrů aztrhané rysy skryji pomocí černé tužky na oči avrstvy make-upu. Chci přitáhnout pozornost ke svým přednostem, zbytek zamaskovat – otřepaná metoda, ale zjevně velmi účinná, vzhledem kmnožství komplimentů, které dostávám. Nestojím oto někoho svádět. Chci to jen přežít anepotopit se. Takže chodím ven, piju atančím, dokud neotupím.

Vpřeplácané staromódní koupelně visí velká zarámovaná fotografie. Vybledlá fotka, která mi rve srdce, na níž jsme babi, rodiče ajá. Nevím, proč se tím Gina každý den mučí. Já to nezvládám. Otočím rámeček, zhluboka se nadechnu asnažím se ukočírovat emoce, než mi make-up rozmočí slzy.

Gina je to jediné, co mi zbylo zrodiny. Babička zotcovy strany, moje nonna meravigliosa, která se vkuchyni cítí stejně dobře jako při seancích lunární jógy, jež vedla Olga sjemností vězeňského dozorce. Prarodiče zmáminy strany zemřeli dávno před mým narozením, stejně jako Ginin manžel, dědeček ztátovy strany, takže nevím, jak všechny ty události prožívala. Ale vím, že tátova smrt před čtyřmi lety pro ni byla stejně bolestná jako pro mě.

Vté době jsme srodiči žili vMarseille. Táta se chtěl nechat pohřbít vedle svého otce vPaříži. Organizace pohřbu se tedy ujala Gina. Matka byla samozřejmě utoho, ale ty dvě jedna druhou nikdy moc nemusely. Strašlivému zármutku ze ztráty vlastního dítěte čelila Gina sama. Na pohřeb jsem nešla, nemohla jsem. Tátův hrob jsem navštívila teprve po půl roce, až když šok odezněl. Alespoň jsem si to myslela, než jsem se na hřbitově Père-Lachaise doslova zhroutila. Trvalo mi šest měsíců, než jsem se smířila stím, že můj táta už tu není.

Vpřípravce jsem otom, jaké drama jsem prožívala, nikomu neřekla. Nestála jsem osoucit azvláštní zacházení. Chtěla jsem být silná, nedat na sobě nic znát, aby mě nikdo nesoudil. Toho jsem se vždycky držela.

Když se máti provdala za svého německého přítele, odjela jsem na výměnný pobyt do Singapuru azůstala tam ještě na stáž po konci studia. Před půl rokem mě tam zaměstnala jedna asijská banka. Tu práci jsem nenáviděla, ale byla dobře placená amamka na mě byla pyšná… Ale teď jsem dala výpověď, abych měla čas dát se ve Francii dohromady. Právě teď je má budoucnost nepopsaný list. Nebo spíš propast, ze které mě jímá závrať.

19.30. Opouštím byt vdokonalém outfitu mladé Pařížanky, rozhodnuté užít si krásný letní večer. Mám vysoké jehly akratičkou sukni.

Babi je nejspíš uOlgy, na kuchyňském stole jí nechávám vzkaz, že se vrátím pozdě vnoci. Mávnu na taxík auháním vstříc plavbě po Seině, která momentálně frčí. Ty dva bromazepamy, které jsem polkla, pořád působí, cítím se fajn. Po nich přijdou ke slovu alkohol atanec. Pak únava. Abudu mít za sebou další den.

Zbývá dvaadvacet dní.

22.30. Volá mi neznámé číslo. Nechám to spadnout do hlasové schránky. Jednou, dvakrát, třikrát. Při čtvrtém pokusu si říkám, že nejspíš jde onějakého otrapu, kterému to budu muset pořádně vysvětlit apak si ho zablokuju. Poodstoupím od skupinky přátel – nebo spíš známých, to by pro skupinu bývalých spolužáků zobchodní školy ajejich kolegů bylo trefnější – ahovor přijímám.

„Haló? Chloé? Jak ten krám sakra funguje? Nic neslyším…“

ZOlžina chraplavého hlasu mi praská bubínek.

„Olgo? Je tu spousta hluku, jsem spřáteli na parníku…“

„Nerozumím, nechápu, proč se mnou mluvíš operníku. Děláš si ze mě blázny? Chloé, já jsem…“

Nejradši bych za ni dořekla „natvrdlá“, ale cítím, že je rozčilená, atak si to odpustím.

„Chloé, mám hrozný strach… Gina je pryč.“

Panika vOlžině hlase se plnou silou trefí do mých pochyb oGinině chování poslední dobou – ao udržení jejích kognitivních schopností. Cítím, jak mi do hlavy prudce stoupla krev, nejspíš kombinací stresu, léků proti úzkosti advou mojit, která jsem do sebe hodila. Snažím se ji uklidnit.

„Olgo, je plnoletá aočkovaná, jak soblibou říká, takže se není čeho bát, nejspíš je ukamarádky…“

„Chloé, ty mi asi nerozumíš…“

Hlas jí vypovídá službu. Olga přede mnou poprvé projevila skutečné emoce. Oco tady sakra jde? Dýchej, Chloé.

„To není možné, Olgo, nemůže být daleko…“

„Chloé, ona je vážně pryč! Dělala jsem si starost, když nepřišla, aprotože mám klíče od jejího bytu, šla jsem se tam podívat. Na stole jsem našla vzkaz, který jsi jí tam nechala, av jejím pokoji… můj bože, ona se dočista zbláznila…“

„Co bylo vjejím pokoji?“

„Byl tam od ní vzkaz. Pošlu ti fotku.“

Opůl vteřiny později jsem nevěřícně zírala na Ginino neohrabané písmo.

Milá malá Chloé, milá Olgo,

rozhodla jsem se vydat na cestu včase. Brzy umřu, aje tu pár věcí, které chci předtím vyřídit.

Ale jsem vpořádku, nedělejte si omě starosti.

Pusu.

Závěr č. 1: Moje babička je cestovatelka včase, brzy umře, ale všechno je vpohodě, není třeba si dělat starosti.