Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Camille DeAngelis

DO MORKU KOSTÍ

Přeloženo z anglického originálu Bones & All vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Publishing Group v roce 2015 v New Yorku.

Bones & All

Text Copyright © 2015 by Camille DeAngelis

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Motion Picture Artwork © 2023 Metro-Goldwyn-Mayer Pictures Inc.

Translation copyright © Dana Chodilová, 2023

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz, tel.: +420 234 264 401

jako svou 8912. publikaci

Překlad Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jakub Laxar

Jazyková úprava Martina Weberová

Korektura Veronika Konvalinková

Grafická úprava, sazba a návrh obálky Ondřej Mikulecký

První vydání, Praha 2023

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2023

ISBN 978-80-247-1864-4 (ePub)

ISBN 978-80-247-1825-5 (pdf)

ISBN 978-80-271-3965-1 (print)

Pro Kate Garrickovou

Jednoho dne se probudím, zjistím,

že mě obestavěli bludištěm, a uleví se mi.

1

Penny Wilsonová nehorázně toužila po vlastním dítěti. Aspoň si to myslím, protože ačkoli mě měla hlídat jenom hodinu apůl, nezdravě si mě zamilovala. Zřejmě mi broukala ukolébavku, laskala každý můj drobný prstíček, líbala mě na tvářičky ahladila po hlavě, foukala mi do vlásků jako do chmýří pampelišek. Zuby jsem už měla, ale byla jsem moc malá na to, abych spolykala kosti, takže když se máma vrátila domů, našla je na hromádce na koberci vobývacím pokoji.

Když mě sPenny Wilsonovou nechávala, měla chůva ještě obličej. Je mi jasné, že se máma rozječela, každý by ječel. Později se mi svěřila stím, že si myslela, že se ta chuděra stala obětí nějakého satanistického kultu. Na předměstí zažila mnohem divnější věci.

Kult vtom prsty neměl. Kdyby ano, unesl by mě aprováděl by se mnou příšerné věci. Jenže já vklidu spala na zemi vedle hromady kostí, na tvářičkách mi zasychaly slzy akolem pusinky krev. Už tehdy jsem sama sebe nenáviděla. Sice si na nic ztoho nepamatuju, ale vím, že to tak bylo.

Máma si musela všimnout dupaček nacucaných krví izaschlých rudých šmouh na mém obličejíku, ale přesto jako by nic ztoho doopravdy neviděla. Stejně mi sáhla do pusinky – matky jsou nejodvážnější stvoření ze všech ata moje především – aobjevila mi mezi dásněmi cosi tvrdého. Vytáhla tu věc aprohlédla si ji. Bylo to kladívko, kůstka ze středního ucha Penny Wilsonové.

Penny žila vnašem činžáku, hned na druhé straně dvora. Bydlela sama avykonávala příležitostné práce, celé dny tedy nikomu nechyběla. Tehdy poprvé jsme se musely sebrat arychle zmizet jinam. Často uvažuju, jestli mámu někdy napadlo, jak se vtom během let zdokonalila. Při posledním stěhování nás sbalila za rovných dvanáct minut.

Nedávno jsem se jí na Penny Wilsonovou zeptala: Jak vypadala? Odkud byla? Jak byla stará? Četla hodně? Byla milá? Seděly jsme zrovna vautě, nemířily jsme však do dalšího města. Kdykoli jsem něco provedla, nikdy jsme otom poté nemluvily.

„Proč to všechno chceš vědět, Maren?“ povzdechla si máma apromnula si palcem aukazováčkem oči.

„Prostě chci.“

„Byla blond. Dlouhé světlé vlasy, vždycky je nosila rozpuštěné. Byla ještě mladá – mladší, než jsem byla já –, ale podle mě neměla moc přátel. Byla dost tichá.“ Pak se mámin hlas zadrhl na vzpomínce, okterou nestála. „Pamatuju si, jak se rozzářila, když jsem ji požádala, jestli by tě ten den mohla pohlídat.“ Zatvářila se naštvaně ahřbetem ruky si setřela slzy. „Vidíš? Nemá cenu otomhle přemýšlet, když to nemůžeš změnit. Co se stalo, stalo se.“

Chvilku jsem uvažovala. „Mami?“

„No?“

„Co jsi udělala skostmi?“

Sodpovědí si dala načas, až jsem myslela, že neodpoví vůbec. Měly jsme koneckonců ten kufřík, který jsme pořád vláčely ssebou ajá ho nikdy neviděla otevřený. Nakonec řekla: „Jsou věci, které ti nikdy neprozradím, ikdyby ses na ně ptala bůhvíkolikrát.“

Máma na mě byla laskavá. Nikdy nepoužila obrat to, co jsi udělala nebo to, co jsi.

Máma mě opustila. Vstala ještě za tmy, sbalila si pár věcí, sedla do auta aodjela. Už mě neměla ráda. Mohla bych jí něco vyčítat, ikdyby mě nemilovala nikdy?

Občas ráno, když jsme byly na nějakém místě tak dlouho, že už jsme začínaly zapomínat, mě probouzela písničkou ze Zpívání vdešti.

„Dobré ráno, dobré ráááno! Celou noc jsme strávili povídáním…“

Jenomže její zpěv vždycky zněl trochu smutně.

Třicátého května, vden mých šestnáctých narozenin, mě taky probudila písničkou. Byla sobota anaplánovaly jsme si den plný zábavy. Objala jsem polštář azeptala se jí: „Proč vždycky takhle zpíváš?“

Roztáhla závěsy. Pozorovala jsem ji, jak zavírá oči ausmívá se do světla. „Jak to myslíš?“

„Jako kdyby sis radši šla lehnout vnějakou rozumnou hodinu.“

Rozesmála se, plácla sebou do nohou postele apohladila mi koleno pod dekou. „Všechno nejlepší, Maren.“ Takhle šťastnou jsem ji dlouho neviděla.

Nad palačinkami sčokoládovým sypáním jsem sáhla do dárkové tašky avylovila zní velkou knihu – Pána prstenů, tři svazky vjednom – adárkovou kartu do knihkupectví Barnes & Noble. Tam jsme strávily skoro celý den. Večer mě vzala do italské restaurace, opravdové italské restaurace, číšníci akuchař tam mezi sebou mluvili svým mateřským jazykem, na stěnách visely staré černobílé rodinné fotky apolévka minestrone člověka zasytila na pár dní dopředu.

Vládlo tam přítmí ajá si budu navždycky pamatovat, jak světlo zčerveného skleněného svícnu poblikávalo na mámině tváři, když si zvedala lžíci ke rtům. Bavily jsme se otom, jak to jde ve škole, jak to jde vpráci. Mluvily jsme omé vysoké: co bych ráda studovala, čím chci být. Dorazila úhledná krychlička tiramisu se svíčkou uprostřed avšichni číšníci mi zazpívali italsky: Buon compleanno ate.

Pak mě máma vzala na poslední představení do kina, na Titanic, ajá se na tři hodiny ztratila vpříběhu stejně jako ve svých milovaných knihách. Byla jsem krásná astatečná, hodnálásky apřežití, štěstí avzpomínání. Vopravdovém životě jsem nic ztoho neměla, ale vpříjemném přítmí toho omšelého starého sálu jsem nevnímala, že to nikdy mít nebudu.

Nakonec jsem se zhroutila do postele, vyčerpaná aspokojená, protože mě ráno čekalo hodování na zbytcích ačtení nové knížky. Jenže když jsem se probudila, vládlo vbytě divné ticho anevoněla tam káva. Něco bylo špatně.

Prošla jsem halou ana kuchyňském stole našla lístek:

Jsem pořád tvoje máma amám tě ráda, ale už nemůžu dál.

Nemohla přece odejít. Nemohla. Jak by mi to mohla udělat?

Shlédla jsem si na ruce, obrátila je dlaněmi nahoru, dlaněmi dolů, připadalo mi, jako by mi nepatřily. Všechno se mi zdálo cizí: židle, kam jsem se svezla, stůl, na který jsem si položila čelo, okno, ze kterého jsem hleděla ven. Dokonce imoje máma.

Nechápala jsem to. Tu špatnost jsem neprovedla už víc než šest měsíců. Máma si zvykla vnové práci avtomhle bytě se nám líbilo. Vůbec mi to nedávalo smysl.

Rozběhla jsem se do její ložnice anašla postel povlečenou. Nechala tam idalší věci. Přečtené paperbacky na nočním stolku. Skoro prázdné lahvičky šamponu akrému na ruce vkoupelně. Pár blůzek, těch ne úplně nejhezčích, dál viselo ve skříni na laciných drátěných ramínkách, jaká dávají včistírně. Tyhle věci jsme nechávaly na místě, vždycky když jsme se stěhovaly, jenže tentokrát máma nechala na místě imě.

Celá rozechvělá jsem se vrátila do kuchyně aznovu si přečetla její vzkaz. Nevím, jestli se dá číst mezi řádky, když je napsaná jenom jedna věta, ale já zní vyčetla všechno, co máma nesdělila přímo:

Nemůžu tě už chránit, Maren, když bych spíš měla chránit zbytek světa před tebou.

Kdybys jen věděla, kolikrát jsem uvažovala, že tě udám, nechám tě zavřít, abys to už nemohla provést znova…

Kdybys jen věděla, jak se nenávidím za to, že jsem tě přivedla na svět…

Věděla jsem to.

Mělo mi to dojít, když mě vzala na narozeniny ven. Bylo to tak výjimečné, že to muselo být to poslední, co jsme dělaly společně. Naplánovala si to.

Vždycky jsem pro ni byla jenom zátěž. Zátěž anoční můra. Celou dobu dělala to, co dělala, protože se mě bála.

Bylo mi divně. Zvonilo mi vuších, jak se stává, když je moc velké ticho. Jenže mně připadalo, jako bych tiskla hlavu krozhoupanému kostelnímu zvonu. Pak jsem si všimla, že na stole leží ještě něco, tlustá bílá obálka. Nemusela jsem ji ani otvírat, věděla jsem, že jsou vní peníze. Zvedal se mi žaludek. Vstala jsem avypotácela se zkuchyně.

Vlezla jsem si do postele, zavrtala se pod deku aschoulila se do klubíčka. Nevěděla jsem, co jiného dělat. Chtěla jsem to zaspat, probudit se anajít všechno tak, jak to bylo, ale víte, jak to chodí, když se zoufale snažíte usnout. Když zoufale něco chcete.

Zbytek dne mi uplynul jako vmlze. Pána prstenů jsem ani neotevřela, nepřečetla jsem ani slovo kromě mámina vzkazu. Později jsem zase vstala abloumala po domě. Bylo mi zle na to, abych vůbec uvažovala, že něco sním, akdyž se setmělo, šla jsem si lehnout apřevalovala se celé hodiny. Nechtělo se mi žít. Co mě čeká za život?

Nedokázala jsem vtom prázdném bytě usnout. Nemohla jsem ani brečet, protože mi máma nenechala nic, nad čím bych mohla plakat. Všechno, co milovala, si vzala ssebou.

Penny Wilsonová byla moje první aposlední chůva. Od té doby mě máma nechávala ve školce, kde byli přetížení amálo placení zaměstnanci akde nehrozilo, že si mě někdo oblíbí.

Celé roky se nic nepřihodilo. Byla jsem vzorné dítě, tiché, nenápadné azvídavé, amáma časem přesvědčila sama sebe, že jsem tu hroznou věc vlastně neudělala. Vzpomínky se dokážou zkreslit, proměnit se vpravdu, se kterou se žije snáz. Byl to satanský kult. Zavraždil mou chůvu, vykoupal mě vkrvi adal mi tu kůstku na žužlání. Nebyla to moje vina – já to nebyla. Nejsem zrůda.

Takže když mi bylo osm, poslala mě máma na letní tábor. Bylo to zařízeno tak, že kluci aholky bydleli ve srubech na protějších březích jezera. Ivjídelně jsme sedávali odděleně amálokdy jsme si mohli hrát společně. Děvčata vyráběla přívěsky ke klíčům anáramky přátelství vkroužku ručních prací apozději jsme se učily, jak nadělat dříví na podpal apostavit táborák, ikdyž se po setmění nikdy žádný nezapálil. Spaly jsme na palandách, osm holek vjednom srubu, akaždý večer nám vedoucí oddílu zkontrolovala hlavy, jestli jsme nechytily klíště.

Každé dopoledne jsme plavaly vjezeře, dokonce ikdyž se nebe zatáhlo avoda byla studená akalná. Ostatní holky se brodily jen do pasu, netečně postávaly na mělčině ačekaly, až se ozve zvonění kobědu.

Ale já byla dobrá plavkyně. Ve studené temné vodě mi bylo fajn. Někdy večer jsem dokonce šla spát vplavkách. Jednou ráno jsem se rozhodla přeplavat jezero až na stranu ke klukům, jenom abych si dokázala, že to zvládnu. Atak jsem plavala aplavala, vychutnávala si, jak ruce anohy projíždějí osvěžující vodou, ajen matně jsem vnímala, že na mě plavčík píská, abych se vrátila.

Dala jsem si pauzu, abych se podívala, jak daleko jsem se dostala, avtu chvíli jsem ho uviděla. Musel mít vplánu to samé co já, dostat se na druhou stranu. „Čau,“ zavolal na mě.

„Čau,“ odpověděla jsem.

Zastavili jsme se, šlapali vodu ajen se na sebe dívali. Nad hlavami se nám sbíraly mraky, každou chvíli se měl spustit déšť. Plavčíci na obou stranách horečně pískali. Připlavali jsme ksobě trochu blíž, až jsme se mohli natáhnout adotknout se špičkami prstů. Měl zářivě zrzavé vlasy avíc pih než kdo jiný – byl tak pihovatý, že skoro nebyla vidět bledá kůže pod nimi. Spiklenecky se na mě zašklebil, jako bychom se už znali adomluvili si tohle rande uprostřed jezera, kam se nikomu nechtělo.

Ohlédla jsem se přes rameno. „Asi máme malér.“

„Když tu zůstanem navždycky, tak ne.“

Usmála jsem se. „Tak dobře plavat neumím.“

„Ukážu ti, jak se udržet na vodě klidně celý hodiny. Musíš se akorát uvolnit avypnout mozek. Vidíš?“ Položil se do vody, ponořil uši pod hladinu. Byl zněj vidět jen obličej, obrácený knebi, kde mělo svítit slunko.

„Ty se nikdy neunavíš?“ zeptala jsem se hlasitě, aby mě slyšel.

Zvedl hlavu avytřepal si vodu zuší. „Ne.“

Atak jsem to zkusila. Byli jsme teď blízko, tak blízko, že se natáhl adotkl se mojí ruky. Zase jsem zvedla hlavu zvody azasmála se, zabubnovala mu špičkami prstů po paži. „Já vím,“ kývl. „Jsem hrozně pihatej.“

Plavčíci na obou březích dál pískali – slyšela jsem to isušima pod hladinou –, ale bylo nám jasné, že neskočí do jezera aneodvlečou nás zpátky. Ani jim se do té vody nechtělo.

Nemám tušení, jak dlouho jsme tam zůstali, ale nemohlo to být tak dlouho, jak si pamatuju. Stát se to někomu jinému, říkalo by se tomu první setkání sdětskou láskou.

Jmenoval se Luke avnásledujících dnech si našel cestu, jak se ke mně dostat. Dvakrát mi nechal vzkaz na polštáři ajednou po obědě mě zavedl dozadu za tělocvičnu apod paží měl krabici od bot. Našli jsme si schovávačku aon sundal víko apředvedl mi svou sbírku krunýřů cikád. „Našel jsem je vkřoví,“ svěřil mi svoje veliké tajemství. „Je to exoskelet. Jednou za život je shazují. Není to super?“ Vytáhl jednu cikádu zkrabice anacpal si ji do pusy.

„Jsou moc dobrý,“ zamumlal mezi žvýkáním. „Proč se tak ksichtíš?“

„Neksichtím.“

„Ale jo. Nebuď taková holčičí.“ Vytáhl další. „Tumáš, zkus to.“ Křup, křup. „Musím uvečeře čmajznout solničku, se solí budou ještě lepší.“

Položil mi krunýř na dlaň ajá se na něj podívala. Kdesi vzadu vhlavě mi vtu chvíli problesklo: Ověcech, které nejsou určené kjídlu, bych něco věděla.

Pak se ozvala píšťalka, svolávající kodpolednímu programu. Hodila jsem cikádu zpátky do krabice autekla jsem.

Ten večer jsem našla pod polštářem třetí vzkaz. První dva zněly, jako by se představoval novému dopisovacímu kamarádovi: Jmenuju se Luke Vanderwall, jsem ze Springfieldu vDelaware + mám 2 mladší sestry, tady vtáboře Ameewagan jsem potřetí + mám to tu moc rád. Ajsem rád, že jsi tady. Teď mám někoho, ským si můžu zaplavat, ikdyž se to nesmí…

Nejnovější vzkaz byl krátký. Sejdeme se venku vjedenáct, stálo vněm + půjdem spolu ven + zažijem velký dobrodružství.

Ten večer jsem si nechala pod pyžamem plavky. Ležela jsem vposteli, dokud jsem neslyšela, jak všichni pravidelně oddechují, pak jsem otevřela síťové dveře avyklouzla ze srubu. Už tam byl, stál hned za kaluží světla na verandě. Sešla jsem po špičkách dolů aon mě vzal za ruku atáhl mě do tmy. „Jdeme,“ zašeptal.

„Nemůžu.“ Neměla bych.

„Jasně že můžeš. Pojď! Chci ti něco ukázat.“ Ruku vruce jsme škobrtali kolem tělocvičny do chlapeckého tábora. Po pár minutách jsem uviděla mezi stromy sruby, ale brzy mě od nich odtáhl hlouběji do tmy.

Les byl živý, toho jsem si za dne nikdy nevšimla. Nad stromy visel srpek měsíce, vysílal právě tolik světla, aby bylo vidět na cestu, kolem se vznášely světlušky ablýskaly zlatozelenými světýlky. Uvažovala jsem, co si tím asi navzájem říkají. Foukal noční vánek, tak chladný ačerstvý, až jsem si představovala, že ten příjemně čistý vzduch vydechují borovice. Les hučel neviditelným orchestrem cikád, sov ažab.

Zachytila jsem závan kouře, jako by se pálilo dřevo. Před táborem, ale ne daleko, měl někdo táborák. „Dal bych si buřta,“ ozval se Luke toužebně. Hned potom jsem zahlédla, jak se před námi něco blýská, ale když jsme se přiblížili, viděla jsem, že to není oheň.

Vlese byl postavený rudý stan, osvětlený zevnitř. Nebyl to pořádný stan – takový ten skovovými tyčemi azipem, jaký koupíte vobchodě – atím to celé působilo ještě záhadněji. Našel někde červenou celtu apřehodil ji přes prádelní šňůru nataženou mezi dvěma stromy. Chvíli jsem jen stála aobdivovala to. Mohla jsem si představovat, že je to kouzelný stan, do kterého vejdu aocitnu se přímo uprostřed marockého tržiště.

„Tos udělal ty?“

„Jo,“ potvrdil. „Pro tebe.“

Tohle bylo poprvé, co jsem si uvědomila ten pocit. Stála jsem ve tmě, nadechla jsem se teplého nočního vzduchu azjistila, že Lukea vnímám až po špínu mezi prsty. Pořád ještě trochu páchl po jezeře, vlhkosti ashnilých vajíčkách. Po večeři si nevyčistil zuby apokaždé, když vydechl, cítila jsem chilli zhamburgerů.

Zaplavilo mě to, až jsem se roztřásla: ten hlad, ta jistota. OPenny Wilsonové jsem nevěděla nic. Jen jsem tušila, že když jsem byla malá, provedla jsem něco hrozného, aže mi hrozí, že to udělám znova. Lukeův stan sice nebyl kouzelný, ale já si byla jistá, že jeden znás už zněj nevyleze.

„Musím se vrátit,“ zkusila jsem to zarazit.

„Nebuď zbaboš! Nikdo nás tu nenajde. Všichni spí. Nechceš si se mnou hrát?“

„Chci,“ zašeptala jsem. „Jenomže…“

Vzal mě za ruku avedl mě pod celtu.

Na takovou provizorní skrýš to měl dobře zásobené: dvě plechovky Spritu, balíček fíkových taštiček, pytlík Doritos, modrý spacák, krabice od bot skrunýři cikád, elektrická svítilna, knížka Vyber si vlastní dobrodružství abalíček karet. Posadil se na zem do tureckého sedu avytáhl ze spacáku polštář. „Říkal jsem si, že tu můžem zůstat celou noc. Zametl jsem všechny větvičky. Země je sice tvrdá, ale podle mě je to fajn trénink na přežití vdivočině. Až vyrostu, budu lesní ranger. Víš, co to je?“ Zavrtěla jsem hlavou. „Ti hlídají les astarají se, aby nikdo nekácel stromy anestřílel zvířata anevyváděl takový špatnosti. Já to budu dělat taky.“

Vzala jsem knížku Vyber si vlastní dobrodružství: Útěk zUtopie. Na obálce byly dvě děti ztracené vdžungli, země pod nohama se jim hroutila do propasti. Vyber si ze 13 různých zakončení! Tvá volba povede kúspěchu, nebo ke zkáze!

Ke zkáze. Cítila jsem to vkostech.

„Dáš si Sprite?“ Otevřel plechovku apodal mi ji. „Tu máš, dej si taštičku.“ Jednu si vzal sám azačal ji oždibovat. „Ale ještě před tím rangerem budu dělat triatlony.“

„Co to je?“

„To je, když běžíš sto mil, jedeš sto mil na kole asto mil plaveš, všechno za jeden den.“

„Blbost,“ namítla jsem. „Nikdo neuplave sto mil.“

„Jak to víš? Zkusila jsi to někdy?“

Rozesmála jsem se. „Jasně že ne.“

„No, teď už víš, jak nekonečně dlouho ležet na vodě. To je fajn začátek. Já to umím, ale musím se taky naučit nekonečně dlouho plavat. Atak budu trénovat atrénovat, dokud to nedokážu. Apak pojedu na koni po Skalnatých horách abudu hasit lesní požáry abudu bydlet vdomku na stromě, co si ho sám postavím. Bude mít dvě patra jako opravdický dům, akorát že se do něj poleze po provazovým žebříku adolů se sklouzneš po tyči.“ Zamračil se, něco ho napadlo. „Ale ta tyč bude kovová, abych si nezarazil třísky.“

„Aco budeš jíst? Musíš mít kuchyň, ale to by sis dům spálil.“

„No, vezmu si manželku ata mi bude vařit. Akorát ještě nevím, jestli kuchyň bude dole, nebo nahoře na stromě.“

„Ta tvoje manželka bude mít vlastní stromový dům?“

„Nevím, jestli bude potřebovat vlastní dům. Ale může mít vlastní pokoj na některý větvi, když bude chtít. Třeba bude artistka nebo tak něco.“

„To bude fajn,“ řekla jsem posmutněle.

„Co je? Já myslel, že se ti líbí být venku.“

„Líbí.“

„Aže ztoho budeš mít radost.“

„To mám. Ale bude malér, když se nevrátíš do srubu.“

„Mně je putna, jestli mě zítra pošlou utírat stoly vjídelně,“ máchl ledabyle rukou. „Tohle za to stojí.“

Zítra. To slovo znělo divně, jako by už nic neznamenalo. „Tak jsem to nemyslela.“

„Starosti si dělej až ráno. Sedni si ke mně azahrajem si černýho Petra, než půjdem spát.“

Posadila jsem se vedle něj, on vzal balíček karet apustili jsme se do hry. Zvedl svoje karty ajá si jednu vybrala (černého Petra, samozřejmě). Zastrčila jsem ho mezi svoje karty anabídla mu je aon zavrtěl hlavou ařekl mi, ať je zamíchám. Nedokázala jsem myslet na hru. Pořád jsem cítila to chilli ashnilá vajíčka ašpínu mezi prsty. Jeho dychtivost, elán anadšení pro pobyt vpřírodě, to všechno mělo vlastní pach, připomínalo to vlhké listí aslanou kůži ahorké kakao vplechovém hrnku, který znal tvar jeho dlaní.

„Už se mi nechce hrát,“ zašeptala jsem. On nikdy nevyroste. Nikdy se zněj nestane ranger. Nikdy už nepojede na koni. Nebude hasit lesní požáry. Anikdy nebude žít vdomě na stromě.

Luke pustil karty avzal mě za ruce. „Nechoď ještě, Maren. Chci, abys tu zůstala.“

Já nechtěla. Azároveň jsem vážně, vážně chtěla. Naklonila jsem se kněmu aočichala ho. Chilli – shnilá vajíčka – špína mezi prsty. Přitiskla jsem mu rty na krk acítila, jak ztuhl očekáváním. Položil mi ruku na culík apohladil ho, jako by hladil koně. Nadechl se mojí vůně, já ucítila chilli, aod té chvíle už nebylo cesty zpátky.

Vypotácela jsem se zčerveného stanu kjezeru, na kraj mola, aupustila jsem nákupní tašku do vody. Pak jsem si stáhla pyžamo azahodila ho, jak nejdál jsem mohla. Dívala jsem se, jak tričko smalou mořskou vílou klesá pod hladinu, slyšela jsem, jak plastová taška bublá aplní se vodou.

Svezla jsem se na molo akolébala se sem atam, ruce si tiskla na pusu, abych zadržela křik, ale bobtnal ve mně, až jsem čekala, že mi vyskočí oči zdůlků. Nakonec už jsem to nedokázala zadržet, atak jsem si lehla na prkna, ponořila hlavu pod vodu anechala ji tam, dokud mi voda nezačala stoupat do nosu.

Teprve když jsem se vydala zpátky po pěšince mezi borovicemi, zvenčí mokrá, prochladlá arozechvělá, uvnitř příšerně rozehřátá anaplněná – pomyslela jsem na mámu. Ach, mami. Už mě nebudeš mít ráda, až se dozvíš, co jsem provedla.

Vkradla jsem se zpátky do srubu, jak nejtišeji jsem mohla, anavlékla si na plavky náhradní pyžamo. Kdyby se mě někdo ptal, řekla bych, že jsem byla jenom na záchodě. Ležela jsem vposteli atřásla se, schoulená, jako bych se mohla schovat před světem. Chtěla jsem se stát cikádou. Chtěla jsem shodit krunýř anechat ho ve křoví. Nikdo by mě nepoznal, dokonce ani máma ne. Byla bych úplně jiný člověk avůbec nic bych si nepamatovala.

Ráno pršelo ajá měla za nehty červenou špínu. Navlékla jsem si pončo, schovala ruce aběžela do koupelny. Drhla jsem se adrhla pod kohoutkem, ale stejně jsem tam tu krev pořád viděla. Nějaká holka vyšla zkabinky umýt si ruce adivně si mě prohlížela. Nehty jsem měla tak čisté, jak jen to šlo.

Šla jsem za ostatními do jídelny, tak otupělá, že jsem necítila ani zem pod nohama. Postavila jsem se do řady upultu. Vzala jsem si vafli, ale nedokázala jsem si ji vychutnat. Přišel ředitel tábora, postavil se před nás azapnul mikrofon. „Je nám to moc líto, ale musíme vám oznámit, že se ztratil jeden ztáborníků. Pro vaše bezpečí jsme uvědomili vaše rodiče ati si vás všechny dnes odpoledne vyzvednou. Do té doby si sníte snídani avrátíte se do srubů. Nikdo se nesmí pohybovat po táboře, dokud rodiče nepřijedou.“

Vyhrnuli jsme se zjídelny ana parkovišti viděli místní zpravodajské vozy. Ředitel tábora se sreportéry odmítl bavit.

Holky zmého srubu se shlukly upiknikového stolu uprostřed místnosti. „Já slyšela, co ředitel říkal uzáchodů,“ zašeptala jedna. „Oni si myslí, že Lukea někdo zavraždil.“

Holky zalapaly po dechu. „Proč by si to mysleli? Kdo to udělal?“

„Děvčata,“ zasáhla naše vedoucí zdruhé strany pokoje. Stála se založenýma rukama usíťových dveří adívala se, jak se déšť mění vbahno na pěšince mezi stromy. „Takové řeči už nechci slyšet. To stačilo.“ Dřív sní byla zábava, vždycky byla ochotná nám zaplétat vlasy nebo si snámi zahrát kvarteto. Mohla jsem za to já, že už se neusmívala – moje vina, že Luke zmizel – moje vina, že všichni musejí odjet domů. Lehla jsem si na postel, obrátila se koknu adělala, že si čtu.

Zuří bouře, voda vbahnité řece ti stoupá do pasu. Procházíš džunglí celé dny, nemůžeš najít suché místo na spaní. Vyčerpaně zavřeš oči, ponoříš se pod hladinu aproudy tě odnesou.

KONEC.

Stěžkým povzdechem jsem zavřela knížku. Kéž by.

„Prý že byl Luke včera vnoci sám vlese,“ pokračovala ta holka, tentokrát tišeji. „Našli jeho spacák, celej krvavej.“

„Řekla jsem, že to stačilo.“

Nikdo už nic neřekl. Holky se pustily do výroby náramků přátelství ajá ležela vrohu apřála si zmizet. Za hodinu přijeli první rodiče amoje spolubydlící si jedna po druhé braly vaky aodcházely.

Přijela máma, bledá azaražená, aodvedla mě na parkoviště. Ostatní rodiče tam stáli ve skupinkách, ruce založené na prsou nebo nervózně cinkali klíči. Šeptali si mezi sebou, ale já něco ztoho zaslechla.

„… Přeskočilo mu… Neměl co dělat tam venku vlese… Absolutně žádná disciplína vtomhle táboře… Ten ředitel na to kašle… jediné štěstí, že se moje Betsy umí chovat… Medvěd to prý nebyl… Ten spacák byl úplně nacucaný krví, prý to vžádném případě nemohl přežít… Asi prohledají jezero… Prý vyslýchají každého na deset mil kolem – musel to udělat někdo zokolí…“

Kde jsou jeho rodiče? Jestli se ukážou, než mě máma stačí odvézt, podívají se na mě apoznají, že jsem to provedla já? Vyvlékla jsem mámě ruku arozběhla se zpátky do srubu.

Holky už byly pryč, všechno ložní prádlo leželo na hromadě na zemi. Dopotácela jsem se ke své palandě vrohu, svezla se na holou matraci azabořila obličej do starého hrbatého polštáře. Vešla máma aposadila se na kraj postele. „Maren,“ zamumlala. „Maren, podívej se na mě.“

Zvedla jsem hlavu zpolštáře, ale víc nic.

„Podívej se na mě.“

Udělala jsem to. Na člověka, který věděl, že její dcera někoho snědla, byla děsivě klidná. „Řekni mi, že to není pravda.“

Znova jsem si schovala obličej. „Nemůžu.“

Musela mě do auta odnést. Chudák holka, říkali rodiče. Bere si to moc ksrdci.

Máma chtěla okamžitě odjet. Tábor Ameewagan ležel tři hodiny jízdy od našeho bydliště, ale ředitel měl naši adresu ve složce, akdyby zjistili, že jsem tu noc byla sLukem, jistě by nás našli. Klidně mi to všechno vysvětlila ařekla, že se musím co nejrychleji sbalit.

„My jenom tak odjedeme?“

Uvolnila jsem si trochu pás, naklonila se dopředu aopřela si bradu opřední sedadlo. Dívala jsem se, jak stěrače kvílí na předním skle aasfalt mizí pod kapotou auta, až se mi zamlžily oči. Cítila jsem se divně. Budu chodit do třetí třídy vjiné škole?

„Já nevím, co jiného mám dělat.“

„Říkala jsi, že mám vždycky říkat pravdu.“

Povzdechla si. „To jsem říkala, aje to tak. Ale uvažovala jsem otom, Maren. Tohle nemůžeme nikomu říct. Nikdo by tomu beztak nevěřil.“

„Ale když jim řeknu oLukeovi aty jim řekneš oPenny…“

„To není tak jednoduché. Někdy se lidé přiznají kvraždě, kterou nespáchali.“

„Proč by to dělali?“

„Asi aby si získali pozornost.“

Jely jsme dál vtichu, ale mámina slova se vznášela ve vzduchu: Vražda, aspáchala jsem ji já. Takže jsem vrah. Myslela jsem na Lukea ana jeho koně adům na stromě ana jeho sto mil plavání. Snažila jsem se nemyslet na jeho prsty, na hamburger ani na to, jak teplou měl krev, aže chutnala po starých mincích.

Vuchu mi hučela cikáda. Vysoukala se zkrunýře alomozila mi za pravým okem. Svezla jsem se na sedadlo aopřela jsem si čelo ookno, ale tím se to jenom zhoršilo.

Jsem pokažená. Nebudu taková holčičí. Naučím se, jak plavat donekonečna.

Začalo mě bolet ucho, ale říkala jsem si, že to nic není oproti tomu, jak mi je jinak. „Říkala jsi přece, že nikomu nikdy nic neprojde,“ zahučela jsem.

Minutu nebo dvě nic neříkala, ajá už myslela, že ani neodpoví. „Jednou se ztoho budeš zodpovídat,“ promluvila sočima upřenýma na silnici. „Jednoho dne ti někdo uvěří.“

Mnohem radši bych se zodpovídala teď, pomyslela jsem si. Promnula jsem si ucho. Vezmi si mě, kousek po kousku. Můj život za jeho.

Máma se na mě podívala ve zpětném zrcátku. „Co se děje?“

„Bolí mě ucho.“

Než jsme dojely domů, bolest už skoro zastínila hrůzu minulé noci. Slyšela jsem, jak máma mumlá, když mě vytahovala zauta („Já věděla, že to jezero je znečištěné… Určitě vám po plavání nedávali kapky do uší… Neměla jsem tě do toho pitomého tábora posílat…“), ale zněla divně, jako by byla hluboko pod vodou. Položila mě do postele avyklepala zlahvičky dva tylenoly.

Tu noc klečel umojí postele nějaký člověk adloubal mě do ucha nožem tak ostrým, že byl neviditelný. Vlastně jsem neviděla ani toho člověka, ale věděla jsem, že tam je, bodal mě vrytmu tlučení mého srdce. Bodnout, otočit nožem, bodnout, otočit nožem. Zdálo se mi, že mi ukázal můj ušní bubínek, nabodnutý na špičce nože, apřitiskl mi ho ke rtům. Prsty měl dlouhé akostnaté adech chladný. Máma nechala svítit vpředsíni, ale do tváře jsem mu neviděla. Možná ani žádnou neměl.

Obrátila jsem se ave dveřích se objevil stín. „Maren?“ Máma přiběhla kposteli astrčila mi prst do pusy, stejně jako tehdy, když jsem byla malá. „Co je to? Co to žvýkáš?“

Svůj ušní bubínek.

Svezla se na kolena, položila tvář na postel arozplakala se. Ona ho vidí, pomyslela jsem si. Ona ví, kdo to je, ale nedokáže ho zahnat.

Ráno jsem slyšela, jak volá do pracovní agentury aomlouvá se, že nemůže do práce. Pak přišla se sklenicí zázvorové limonády, rozmíchávala bublinky lžící. „Já vím, on mě trestá,“ řekla jsem.

Podívala se na mě zvědavě. „Kdo?“

„Bůh.“

„Maren…“ Máma si sedla na kraj postele, zavřela oči apromnula si kořen nosu. „Žádný bůh není.“

„Jak to víš?“

„Nikdo to neví. Podle mě je bůh něco, co si vymysleli lidé, aby pochopili smysl svých životů. Aby byl někdo, na koho to svést, když se dějí hrůzy.“

To, co neřekla, se vznášelo ve vzduchu, když mě zase nechala osamotě. Když není žádný bůh, náš život musí dávat smysl sám osobě.

Celé dny jsem nejedla. Nepila jsem zázvorovou limonádu apevně jsem tiskla rty ksobě, když se mi snažila vnutit antibiotika. Před očima mi plavaly fleky, rty se mi svraštily apopraskaly, pusu jsem měla vyprahlou jako poušť, ale bylo mi to fuk. Bolest vuchu polevila, už mi vněm jen tupě tepalo. Skoro jsem mámu neslyšela, když mě prosila, abych pila.

„Jsi tak dehydrovaná.“ Vzala mě za ramena asnažila se mě posadit, ale byla jsem jako hadrová panenka. „Jestli to tak půjde dál, budu tě muset odvézt do nemocnice.“

Neposlouchala jsem. Nepohnula jsem se. Za chvíli jsem zavřela oči avšechno odplynulo.

Probudila jsem se na dětském oddělení. Máma seděla na židli umé postele, kousala si nehet na palci akoukala do prázdna, na klíně měla paperback soslíma ušima. Na druhé straně postele postávala zdravotní sestra aspřihlouplým úsměvem mi upravovala jehlu zabodnutou do loketní jamky. „Je to dobré,“ zabručela aodsunula mi vlasy zobličeje, jako bychom se znaly. „Teď už budeš vpořádku.“

Máma odložila knížku na parapet anaklonila se ke mně, sestra odešla dozadu do pokoje načepovat vodu zkohoutku do papírového kelímku. Máma mě vzala za ruku, ale neřekla nic. Nepokoušela se mě ukonejšit něčím, co nebyla pravda.

„Proč jsi mě sem odvezla?“ Chtěla, abych přežila, ipo tom, co jsem udělala.

„Jsem tvoje máma,“ odpověděla. „Musela jsem.“

„Protože mě máš ráda?“

Zaváhala tak nepatrně, že by si toho nikdo jiný nevšiml. „Jistěže,“ řekla apustila mi ruku, když se sestra vrátila skelímkem vody.

„Musíš mít hroznou žízeň,“ zašveholila.

„Sociální pracovnice. Chce tvé mamince pomoct, aby ses dala brzy dohromady.“

„Myslela si, že ti nedávám jíst.“

Table of Contents

1