Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Christopher J. Yates

Provaz lží

Z anglického originálu Grist Mill Road vydaného nakladatelstvím Picador v roce 2017 přeložil Petr Kotouš.
Sazba a grafická úprava Filip Toužimský
Obálka Martina Charvátová
Odpovědná redaktorka Marie Hajdová

Vydala GRADA Publishing, a.s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7229. publikaci.
První vydání, Praha 2019, 360 stran
Vytiskl Finidr.

Copyright © 2017 by Christopher J. Yates

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019
Translation © Petr Kotouš, 2019

ISBN 978-80-271-2815-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-2814-3 (pdf)
ISBN 978-80-247-3172-8 (print)

MOJÍ MÁMĚ JUNE
DÍKY ZA VŠECHNY PŘÍBĚHY

Vůně borovic, ty víš, jak mi je.

ČÁST I

PAT

Pamatuju si, že ty výstřely zněly, jako když mlaskne, plesk, plesk, plesk, a pokaždé když ji trefil, tak vykřikla. Sami si to spočítejte a zjistíte, že celé to muselo trvat nějakých deset minut. Já tam celou tu dobu stál a díval se.

Nevím, kdy přesně jsem si všimnul, že počítám. Osm, devět, deset. Dlouho mi přišlo, jako kdyby mi někdo vypnul veškeré smysly, tedy kromě zraku. Ale jakmile jsem si uvědomil, že vnímám, jak jdou výstřely za sebou – osmnáct, devatenáct, dvacet –, mohl jsem se konečně k něčemu upnout, protože do té doby můj smysl pro rovnováhu nefungoval, stejně jako všechno ostatní. Stál jsem nad okrajem čehosi odporného, do čeho jsem nechtěl spadnout, světa mimo mé chápání.

Dvacet šest, dvacet sedm, dvacet osm.

Tohle nebyl opravdový život, tohle bylo nějaké představení. A to představení se nehrálo pro mě, ani bych nesměl zůstat dost dlouho vzhůru, dívat se na něco takového. Ne, nic z toho nedávalo smysl, němý film s ruskými titulky.

A přitom jsem se díval.

Co přesně znamená, že jsem se díval? Když se před vašima očima odehrává zločin, jak se dívat na takové dívání? Jako na neschopnost zasáhnout, nebo brát to prostě jako stav, kdy máte otevřené oči?

Dvanáct. Bylo mi dvanáct let.

Čtyřicet jedna, čtyřicet dva, čtyřicet tři… v novinách potom psali, že na Anettině těle bylo jenom třicet sedm zásahů z mé vzduchovky Red Ryder, takže se Matthew možná párkrát netrefil, anebo se spíš některé broky svezly po provazech. Svázal ji totiž tak natěsno, že asi musel pečlivě mířit mezi ně. Už tenkrát jsme byli docela slušní střelci – já sám dokázal trefit plechovku od limonády na třicet kroků a Matthew se bezpochyby považoval za ještě lepšího střelce než já. Ani s rozeběhem, kámo.

Myslel jsem si, že už to pomalu utichá. Anetta vykřikovala čím dál tím míň. A mezi těmi výkřiky sice zněl pláč, ale i toho bylo míň a míň.

Dokud tedy –

Když Matthew stisknul spoušť po čtyřicáté deváté a naposledy, zazněla z výkřiku jenom půlka, ostré vyjeknutí, které se rychle utopilo v Anettině hrdle. To vyjeknutí bylo hrůzostrašné samo o sobě, mně ale nejsilněji v hlavě zvoní nepřítomnost jeho druhé poloviny.

Dodnes přesně vidím, jak se Anettina hlava otočila navzdory provazu utaženému kolem krku, reflex, který se dostavil nesmyslně pozdě.

Les ještě víc ztichl. Jako když za bouře spatříte blesk a čekáte na zaburácení hromu. Blíží se to?

A pak se Anettina hlava svezla dozadu. A brada jí klesla k hrudi. A dlouhé vlasy zakryly tvář.

Matthew stál nehybně jako cínový vojáček a já stejně tak, prolnutý se zemskou deskou, bez dechu, v úpěnlivé snaze získat na několik těch posledních vteřin aspoň náznak kontroly nad vlastním životem. Svět se v té chvíli smrsknul na krátký komiksový strip z časopisu, na kratičký útržek života počínající Matthewem s pažbou pušky opřenou o rameno a končící o dvě políčka později Anettou přivázanou ke stromu, bez hnutí.

Pak se však ozval zvuk, který nás oba z té chvíle vytrhnul, cosi malého se mihlo v podrostu, Matthew škubl hlavou a jeho tělo rázem ožilo. Sklonil zbraň, téměř s úctou ji opřel o kámen, připlížil se na délku paže k Anettě a civěl na ni, jako by byla temnotou v jeskyni.

Zvedl klacík a dloubnul ji do paže.

Nic.

Dloubnul znovu, Anettino maso jako těsto, malý kráter v kůži se znovu naplnil. Zvedl klacík o něco výš a na okamžik se zarazil. Jaká forma světa by mohla existovat za oponou?

A pak jí Matthew rozhrábnul vlasy. Tehdy jsem si poprvé všiml, že Anettě z brady kape krev, vpíjí se do výstřihu jejího trika, jeho růžový límeček rudne a rudne.

Otočil jsem se a odplivl si, očima jsem pročesával les, jestli to celé neviděl kromě nás i někdo další. Když jsem se otočil zpět, Matthew pořád ještě držel její vlasy klacíkem, hlavu skloněnou trochu na stranu, jako by četl hřbety knih v regálu.

Hele, pojď se podívat, řekl.

Zatlačil jsem bříškem dlaně na kořen nosu ve snaze vytlačit z čela houstnoucí pocit, explodující nový vesmír.

Jeden brok jí prolétl okem, řekl Matthew. Přímo do mozku. Je tutově mrtvá.

Nedokázal jsem si mnout čelo dost silně, aby ten tlak povolil, tak jsem se do něj místo toho začal bít, buch, buch, buch. Dodnes mi bříško dlaně dokonale pasuje do prohlubně mezi nosem a obočím.

Povídám, pojď sem, řekl Matthew a otočil se ke mně. Nemáme na to celej den, Triku.

Jediný Matthew mi říkal Triku. Pro všechny ostatní jsem byl Pat nebo Patrik, táta mi někdy říkal Páťa nebo Píďa. Ale Matthew byl pro každého, včetně mě, prostě Matthew. V životě by nikomu nedovolil zkrátit mu jméno, a když nějaký dospělák zkusil, jestli projde Matt nebo Matty, neváhal ho opravit. Jmenuju se Matthew, řekl pokaždé, úplně v klidu a bez rozmýšlení.

Popotáhnul jsem a udělal první krok s pocitem, jaký museli mít dávní králové, když přistupovali k popravčímu špalku – takový příměr možná působí sobecky, ale tak to tenkrát prostě bylo. Přiblížil jsem se tak plynule, jak to jen šlo, k těm dvěma postavám spojeným klacíkem, a když jsem se zastavil, Matthew mě přistrčil blíž, abych měl dokonalý výhled. Co myslíš ty, Triku? zeptal se.

Ztěžka jsem polkl a přejel pohledem po Anettiných pažích s jizvami po spalničkách až nahoru k pletivu provazů zařízlému do jejího krku jako obojek. A pak, aniž bych k ní otočil hlavu tváří v tvář, jsem šklebícíma se očima mrknul pod Matthewův klacík. Nebylo vidět nic než krev a kdovíco ještě a ta krev se už někde začínala srážet. Čerň a mokro a kůže. V Anettině levém očním důlku jako by se roztekla tmavá švestka.

Jo, řekl jsem a snažil se nerozbrečet. Je mrtvá.

Matthew svěsil klacík.

Nezkusili jsme, jestli dýchá. Nehledali jí pulz.

Chvíli jsme tam stáli a pak mnou Matthew zacloumal, nijak nevlídně, prostě mi zatnul prsty zezadu do trika, aby ten okamžik něčím prolomil.

Nepokřižovali jsme se. Nepomodlili se za její duši.

Všude po Swangumských horách vidíte vrstvy hornin naskládané na sebe jako palačinky. Přesně takhle jsme na sebe kladli jednu prohru za druhou. Ani jsme ji neodřízli.

Nevím, podle čeho se pozná ideální dětství, ale vím, že do oné horké, prosluněné středy v roce 1982 jsem měl za to, že takové žiju. Věřil jsem, že mí rodiče jsou šťastní, že vyrůstám na nejlepším místě na světě, nejspíš jsem pořád ještě věřil na duchy, UFO, taroty a na poctivost nejvyšší baseballové ligy.

Vyrůstal jsem totiž v Rosebornu, devadesát mil na sever od New Yorku, dost daleko od inferna, před jehož nebezpečími, ať v podobě každodenní pornografie, rekreačního vraždění či heroinu do každé rodiny, jsme si připadali chránění. Ale hlavně jsme tu měli Swangumské hory, hřeben bělostných skal tvořící jakousi stěnu na severním okraji města, pro kluka se sklony k dobrodružství nejbáječnější dvoreček na světě.

V horách rostly borovice a borůvky a nad hlavou se vznášeli kondoři krocanovití. Někdy jste narazili na turistu, ale většinou jste nepotkali ani živáčka, hlavně ve všední dny ne. Nejradši jsem to tam měl během rozpálených, ospalých dnů letních prázdnin, vzduch zdrsněl vedrem, ustavičný pískot hmyzu.

Nejraději jsem chodil k jezeru. Matthewovi jsem tvrdil, že jsou to ledové jeskyně, ale bylo to vážně jezero. Klidná voda zvlhčila vzduch, zejména když pražilo slunce a foukal vánek.

Moje vzpomínky na tu dobu připomínají staré, vybledlé fotky, obloha spíš světlá než modrá, skály v zamlženém oparu a naše kola ve dvou různých odstínech pečených pomerančů. Rok předtím jsme vyjeli na kolech až nahoru, tři upocené míle, trvalo to snad celé léto.

Pod široširou horskou oblohou jsme mohli být, kým jsme jen chtěli – Luke a Bo Duke, Starbuck a Apollo, Osamělý jezdec a Tonto. Hráli jsme svoje role bez zábran, vymýšleli si svoje vlastní chlapecké hry bez všetečného dohledu dospělých. „Kam dostřelím“, „Myslivecká hlídka“, „Houdini“. Mohli jsme se toulat, kde se nám zachtělo – v mém případě jedině, pokud jsem byl včas a umytý u večeře –, ale také jsme měli vlastní základnu, tajné místo, kam se člověk dostal, jenom když se protlačil hustými vavřínovými keři. Právě tam jsme vybudovali naši tajnou pevnost z věcí, které jsme sesbírali v opuštěných chatrčích sběračů borůvek. Tam jsme si ukrývali zásoby a tam jsme sestřelovali plechovky od limonády mojí vzduchovkou Red Ryder pojmenovanou po tom komiksovém kovbojovi, která se tvářila jako winchestrovka. Stejná puška je i ve filmu Vánoční příběh, když o ní sní malý Ralph – Vždyť si vystřelíš oko, dítě! –, až na to, že ta moje neměla na pažbě kompas ani tu věc, co ukazuje čas.

Moji Red Ryder jsme nosili během Myslivecké hlídky, a kromě vzduchovky jsme měli ještě lovecký nůž s vyřezávanou rukojetí a švýcarský armádní nožík. Jednou jsme si vyrobili kopí z bambusové tyčky, kterou jsme vzali na dvorku Effy Scottové, plaňky k rajčatům vyvrácené vahou ještě zelených plodů. Použili jsme také gumičky do vlasů a velký hřebík, který jsme vyviklali ze starého betonového valu. Všechno jsme to odnesli do hor a sestrojili z toho zbraň, trvalo nám dlouho, než jsme vypilovali všechna vylepšení, nasypali dovnitř kamínky kvůli vyvážení a ujistili se, že je hřebík do bambusu zaražený dost pevně, aby se nevylomil, až kopí zasáhne svůj cíl. Chtěli jsme mít jistotu, že hrot projde pěkně skrz. Trvalo nám to určitě hodinu, zato pointa celého příběhu vystačila leda na pár vteřin.

Když jsme se shodli, že je kopí hotové, popadl ho Matthew do ruky a řekl mi, běž, vyštěkl to jediné slovo, jako bych ho bezdůvodně něčím rozčílil.

Cože?

Běž! zopakoval o něco výše položeným hlasem.

Potěžkával kopí, lehce si ho opíral o rameno a hledal správný úchop, prsty přebíhal sem tam, jako by hrál na flétnu.

Dnes nechápu, proč mi tenkrát tak dlouho trvalo, než jsem pochopil jeho úmysl. Rozpačitě jsem přešlapoval a nevěděl, co si počít, a Matthew zatím zavřel oko a začal si mě rovnat podél bambusového kopí, toho kopí, co jsme si spolu vyrobili. Muselo trvat tři nebo čtyři vteřiny, než mi to všechno docvaklo.

A rozeběhl jsem se.

Utíkal jsem a neotočil se, dokud jsem neuslyšel kolísající zvuk, jak žebrovaná tyč protínala vzduch, právě včas, abych spatřil hrot kopí těsně před tím, než se mi zaryl do lýtka. A když se zarazil, prošel pěkně skrz. Kopí vydrželo nějakých sedm nebo osm kroků, jak jsem zpomaloval, opačná strana kopí drnčela na kamenité zemi pod mýma nohama.

Teď přijde ta část příběhu, co se s ní musím v dospělosti vyrovnávat nejobtížněji, ale přesto vím určitě, že se stala. Otočil jsem se a zvednul kopí, které teď leželo pár metrů za mnou, a odnesl mu ho zpátky. Jako aport.

Matthew, který se tvářil nesmírně pyšně, si ho ode mě vzal do obou rukou, dlaně obrácené k obloze. Prsty obemknul rukojeť, zapružil, kopí se hned vrátilo do původního tvaru. Byla to dobrá zbraň. Osvědčila se. Dvacet, třicet yardů.

Opřel naši zbraň o strom, vzal mě za ramena a otočil mě, přitom hvízdal jediný dlouhý ztišující se tón, jako když se v novinách dočtete, kolik nějaký šťastlivec právě vyhrál v loterii.

Když jsem se otočil přes rameno a podíval se dolů pod lem svých krátkých kalhot, uviděl jsem díru v lýtku a krev. Nebylo jí zase tolik, ale stačilo to, aby dokapala až do paty tenisky.

Čistá rána, poznamenal.

Podíval jsem se na kopí. Hřebík byl docela rezavý a ani nevím, jestli jsem tenkrát měl ponětí o tetanu, ale rozhodně jsem věděl, že bych měl někomu říct, co se stalo. Že jsem to ale nikomu neřekl, podle mě úplně přesně vypovídá, co jsem byl za dítě. Nikdy bych to nikomu nevyklopil, jak mi ze sebe bylo trapně, ze strachu, že to já bych z toho měl problémy. Místo toho jsem radši celý týden nosil dlouhé kalhoty a lámal si hlavu, co řeknu, až se mě někdo zeptá proč. Ačkoliv netuším, proč by se mě měl někdo ptát, proč nosím dlouhé kalhoty.

Hele, vydrž takhle chvilku, řekl Matthew, došel si znovu pro kopí, a já sebou škubnul, jako by mě měl čekat další sprint. Povídám, nehýbej se, zařval Matthew a ukázal na mě prstem.

Běž. Běž. Zůstaň. Ani se nehni.

Ucítil jsem, že mě díra v noze začíná pálit.

Matthew si sundal triko a mě vážně napadlo, že se sehne a celý se pomaže blátem nebo pomatlá šťávou z borůvek. Když zvednul kopí, zavřel jsem oči.

Pár chvil poté jsem uslyšel, jak se něco trhá. Otevřel jsem oči a uviděl, že si Matthew uškubl krátký rukáv trika a naším kopím udělal do látky díru. Potom rukáv roztrhl znovu na úzký pruh a pokývnul mi, ať se otočím. Pak si Matthew plivnul do dlaně a otíral mi z lýtka krev a já se zašklebil pokaždé, když se jeho nasliněné prsty dotkly zející rány. Když mi takhle nohu očistil, omotal ji látkou, pevně zatáhnul, ještě dvakrát obtočil a na holeni uvázal pevný uzel. Nakonec si zase obléknul triko, co z něho teď kus ubylo.

Jde se na jeleny, Triku, řekl.

Ke střelbě ve Swangumských horách, jak se tomu pak začalo říkat, došlo skoro přesně rok potom, kdy mě Matthew probodl naším kopím. Tehdy v létě jsme spolu trávili každý den. Ovšem v roce 1982 se věci maličko změnily.

Především se šest týdnů před střelbou stala jistá nehoda, o které se začalo šuškat po Rosebornu den před oslavami 4. července. Trápil jsem se, protože dost dlouho poté jsem se nemohl vídat s Matthewem, který podle našich potřeboval nechat chvíli na pokoji, aby mohl spolu se svou rodinou držet smutek. Takže když jsme se pak konečně 18. srpna zase potkali, léto jako by bylo celé fuč.

Než jsme se ten den vydali do hor, dorazil jsem na naše obvyklé místo setkání, a za chvíli jsem uviděl, jak vedle Matthewa šlape na kole Anetta Jensenová. Měla na sobě tmavé džíny a růžové triko s barevným obrázkem zmrzlinového kornoutu. Napadlo mě, že její přítomnost bude mít co dělat s tím Matthewovým truchlením, nejspíš že potřebuje emoční podporu od opačného pohlaví nebo tak něco. Popravdě jsem mu v téhle záležitosti sám asi moc pomoct nemohl. Anetta sice chodila také do sedmičky, ale do jiné třídy než my, takže jsem vůbec nechápal, co tady dělá. Ale ať už byl důvod jakýkoliv, dost mě její nenadálá přítomnost štvala.

Předpokládal jsem, že jí chce ukázat naše obvyklá místa a co tam obvykle děláme. Bylo to poprvé, co s sebou někoho bereme, natož holku, nejspíš neuvidíme jelena, pak jí ukážeme naši tajnou pevnost, sestřelíme pár plechovek a Matthew ji možná zkusí sbalit. Protože i když jsme byli ještě kluci, Matthew byl na ošemetné cestě od chlapectví k mužství na míle dál než kdokoli jiný ze sedmičky. Než já tedy určitě.

Celé týdny poté, co se Matthew přistěhoval do Rosebornu, se v naší třídě nemluvilo o ničem jiném, než že vyrůstal v New York City. Matthew nám nepřišel dospělejší než my všichni ostatní jenom kvůli svému původu; on totiž dospělejší opravdu byl, protože než se přistěhoval, měl ve škole rok pauzu. Takže když o rok a půl starší Matthew na začátku šestky přistál v naší třídě, pořádně to zadunělo. Jako by mezi nás nakráčel golem – Matthew nebyl jen nějaký pouliční rváček z Gothamu, ale zkrátka větší, silnější a vyvinutější tvor. Mohli jste mu klidně hádat šestnáct, možná osmnáct let, a trvalo několik týdnů, než se na tuhle mohutnou bestii z jiného světa vůbec někdo odvážil promluvit. Když jsem k němu nakonec začal mít blíž, zjistil jsem, že Matthew není jen fakticky starší, ale že je o světelné roky dál než já a nejspíš kdokoliv další z rosenbornské střední také svou cílevědomou nebojácností, takže můj příměr s golemem zapsaným do šesté třídy nebyl zase tak mimo.

Viděno takhle o šestadvacet let zpětně se to samozřejmě snadno řekne. Tenkrát mi Matthew připadal jako starší brácha – dokonce víc brácha než můj opravdový starší brácha. Tak, jak jsem se ho bál, jsem ho zároveň i miloval.

Myslím, že jsme spolu nikdy o holkách nemluvili, ale podle mě „to“ Matthew měl tehdy už za sebou, možná to dělal i víckrát. Kdybych se ho býval zeptal, určitě by mi to řekl. Ale já se nezeptal, protože mi celá tahle záležitost byla hrozně nepříjemná. Několik měsíců jsem si všímal, jak pokukuje po holkách způsobem, který jsem začínal pomalu chápat – a mám-li být docela upřímný, asi mě to dost štvalo.

Takže mě nepřekvapilo, že jakmile jsme s Anettou dorazili na naše tajné místo, poslal mě Matthew, ať si jdu po svém. Budeme hrát takovou hru, řekl, jmenuje se to „Na špióna“. A pak se mi snažil namluvit, že se ta senzační hra hraje tak, že se mám plížit někde o kus dál a pamatovat si všechno, co vidím, ať je to jelen nebo výletník nebo cokoliv, a až se vrátím, podám mu hlášení.

Jo a Triku, dodal, když jsem vyrážel. Vůbec nespěchej, jo?

Tak jsem se nějakých třicet, čtyřicet minut procházel, došel jsem až na stezku na Sluneční hřeben, aniž bych nějakého turistu, natož jelena spatřil. Zato jsem skoro šlápnul na velkou užovku, která se mihla po rozpáleném kameni, a já si uvědomil, že už jsem pryč dost dlouho, a tak jsem to otočil, navíc s pocitem, že budu mít bezva věc k hlášení. Třeba Matthew řekne, že vyrazíme hrát hru „Lov hadů“ a pak se sem vrátíme, tentokrát s celým naším arzenálem zbraní. A také jsem si představoval, jak vyděšeně se Anetta zatváří, až s rozpřaženýma rukama utrousím slovo „had“ a dodám, že měřil dva metry a tlustý byl jako moje paže.

Možná už mi tenkrát mělo dojít, že když vám přeběhne přes cestu had, je to špatné znamení, stejně jako s kočkou. A kdyby mi to bývalo došlo? Kdybych se neprodral vavřínovými keři na naše tajné místo? Pak by zcela jistě po šestadvaceti letech můj příběh mířil úplně k jinému konci. Ne že bych si myslel, že by snad moje přítomnost ovlivnila to, co Matthew ten den udělal. Ale rozhodně ovlivnila mě, změnila mě tak, že mi nyní pointa mého příběhu připadá jako nevyhnutelnost. Až tak, že mi ten opravdový konec příběhu přijde jako důvod, proč jsem na světě.

Když jsem se prodral mezi posledními větvemi, vrazil jsem přímo do středu dění, oba už byli nachystaní, každý na svém místě. Pamatuju si, že mě zarazilo, kolik provazu Matthew použil. Připomnělo mi to ty staré němé filmy, jak na kolejích ječí oběť, kterou maskovaný padouch přivazuje ke kolejím jako velkou kuklu.

Matthew poprvé vystřelil. Anetta vykřikla bolestí. A pak už se to valilo.

NEW YORK, 2008

Jeho manželka už je v posteli.

Patrick ve sklenici zakrouží poslední slzou Jima Beama. Ledová kostka je skoro stejně velká, jako když si nalil velkého panáka. Všude je zhasnuto, běží televize, zvuk je vypnutý. Letterman v plandajícím obleku máchá rukama, pantomima monologu. Bez zvuku to působí ještě divněji než normálně, takže to vypne.

Teď už místnost osvětluje jenom bílá záře velkoměsta. Zajde si to dopít k velkému oknu s širokoúhlým výhledem, severně odtud se nízko mlhavě mihotají světla z Times Square. Pak Patrickův zrak přejede na východ, Empire State Building dneska svítí jako velký nanuk s třešňovou a citronovou polevou.

Nikdy nezestárne, zašeptá.

Ne, na rozdíl od tebe, Píďo.

Před spaním ještě jeden lok, chystá se restartovat po dalším dnu bez práce. Osmatřicet let a na dlažbě.

V kuchyni, kam světla zvenku nedosáhnou, otevře dveře lednice, aby si posvítil, vysype led, sklenici dá do myčky a zamíří do koupelny. Vyčistí si zuby a použije dentální nit. Ústní vodou si vyplachuje extra dlouho, bourbon-free, svěží síla mentolu.

Když se doplíží do ložnice, jeho žena spí. Patrick se potmě potichu vysvleče, rozhrne přikrývky a snaží se do nich snést jako pírko. Jenže jakmile svalí na matraci posledních pár kilogramů svého těla, stane se to, právě ta věc, které se tak snažil vyhnout. A i když to tak nějak čekal, je to tak hlasité, že zase vyskočí.

Jeho žena zaječí.

Otočí se a praští do vypínače lampičky na svém nočním stolku. Obrátí se k ní a vidí, jak se pere s přikrývkou, její tělo se přetáčí a škube, pocit, že ji paže ve výkřiku přimačkávají k zemi.

Psst, řekne, to jsem já, to jsem akorát já. To je Pat, vůbec nic se neděje.

Když se dotkne jejího ramene, zase vykřikne, ještě hlasitěji, snaží se ze sebe servat ložní prádlo. Teď už ví, že musí dávat pozor, ona se teď bude pokoušet probojovat ven. Zatím to takhle daleko došlo jedinkrát, jen jednou začala křičet, že jí nějaký chlap drží u hlavy zbraň, doběhla do kuchyně, vytáhla ze zásuvky nůž a začala lovit. Tenkrát zůstal přitisknutý ke stěně ložnice a volal na ni, To je Patrick, zlato, tady je Pat, no tak, a před hrudí si držel polštář přehnutý napůl. Trvalo jí pět minut, než se vzbudila. Šeptala, chvěla se, popocházela. Kde to jsem? zeptala se ho, když se pak vrátila s prázdnýma rukama do ložnice.

Ten nůž potom našel zaražený do opěrky koženého křesla, z bodné rány tryskaly chomáčky bílých vnitřností. Den předtím tím samým nožem vykostil a rozporcoval půlku jehněčí nohy.

A tu noc, noc, během které vyvrhla křeslo, udělal Patrick chybu, že se snažil na svoji ženu tlačit. Proto dnes už ví, že ji nesmí držet, že ji musí šeptem vytrhnout z jejího snu, aniž by se stal jeho součástí.

Teď už je zpola volná, skopává ze sebe povlečení.

To je Patrick, pššt, to je jenom Pat, jenom Pat.

Posune si masku na spaní z očí na čelo a šklebí se ve světle lampičky.

Co se děje? ptá se, klidnější, ale pořád ještě vyděšená.

To jsem já, zlato, nic se nestalo.

Co jsem udělala? řekne.

Nic – pohladí ji po ruce –, nic jsi neudělala.

Trhne sebou, ale neucukne, zuby zatnuté, zdravé oko otevřené a mrká. Nic se nestalo? řekne. Co jsem říkala?

Nic, poví, konejší ji, utišuje.

Zamračí se a zase si stáhne masku na spaní. Měla jsem klec, říká, ztratila jsem klec.

Zítra tu klec najdeme. Nikdo tě do žádné strkat nebude.

Ale ne, klec na králíky, trdlo, vzdychne. Je moc sněhu.

Pšššt, říká, hladí ji po vlasech. Běž spát.

Nedovol, aby mi ublížili, říká, zahrabává se do deky. Slibuješ, že jim nedovolíš, aby mi ublížili?

Pššt, říká, pššt.

Druhý den ráno si vzpomíná jenom na to, jak křičela, už ne, co říkala. Ale ani tak jí nedokáže lhát. Protože jak může Pat svojí ženě slíbit něco, co už teď nedodržel?

Běž spát, Anetto, říká a hladí ji po vlasech. Pššt.

Ve čtvrtek o tom především vůbec nemluví, kličkují kolem sebe při každoranních záležitostech, probírají plány na víkend, když na sebe narazí. Ona si nepamatuje nic a on jí nic připomínat nechce. Dnes ne. Protože zapomněla ještě na jednu věc, kterou jí připomene až za plného slunce. Anetta začíná každý nový den pomalým rozevíráním, čtyřicet minut úplně groggy, pomalu ustupující noční mlha.

Její ranní grog, říká tomu, jako žít s opilým námořníkem. Klopýtá po pokoji, nadává, když si nakopne prst, rozlévá kávu, z rukou jí padají věci, které se zakutálejí pod postel nebo sklouznou pod pohovku.

A pak se Anetta promění a prozáří celý den.

Patrick dodržuje stejnou rutinu, obchází bytem úplně stejně jako ještě před měsícem, než ho vyhodili z práce.

Klídek, Pate.

Promiň, Anetto. Sám se hodím do klidu.

Jakmile slyší, že už ve sprše necáká voda, začne vařit kávu. Dojde do ložnice s hrnkem, ona sedí na kraji postele zabalená do osušky a češe si své tmavé vlasy. Tmavé, ale ne černé, říká si. Protože září. Anettiny vlasy září jako hnědé sklo.

Usměje se na něj, když položí kávu, na ramenou má kapky vody, drží se v jamkách klíční kosti. Takhle se mu líbí, čerstvě svlažená, nenalíčená.

Anetta sáhne po pásce přes oko a přetáhne si ji přes hlavu, zvedne vlasy a pak je zase svěsí přes stahovací tkaninu. Děkuju, řekne a upraví si pásku, lesklé černé hedvábí. Na okamžik si představí skořápku škeble. Skořápku, která obklopuje její nepřítomnost.

Usrkne kávu a podívá se na něho svým zdravým okem. Mmm, řekne.

Zářící modré oko, tmavé, a přitom zářící vlasy. Jsou svoji přesně čtyři roky a stejně ho dokáže překvapit, nejenom svojí krásou, jedinečným spojením toho, čím je, ale především svou přítomností, nepravděpodobnou skutečností, že je tady s ním.

Patrick si přetáhne přes zápěstí dlouhý rukáv a otře své manželce mokrá ramena. Vzadu za opaskem skrývá blahopřání. Všechno nejlepší k výročí, Anetto, řekne a vytáhne obálku.

Na okamžik se zatváří zklamaně, přitáhne si ručník pevněji k hrudi, a hodí na něj zlý pohled, jako by ho z něčeho vinila. A pak si uvědomí, že není zklamaná z něho.

To nevadí, řekne. Můžeš mi to dát potom. Nebo vůbec nemusíš.

Včera Anetta strávila odpoledne na místě činu trojnásobné vraždy v Čínské čtvrti, tři ženy zastřelené během pauzy na oběd v nehtovém studiu, střelcova bývalá žena a dvě zákaznice. Dávala dohromady fakta a snažila se něco vymámit z detektiva McCluskeyho, který nakonec Anettě vždycky prozradí ty nejpeprnější podrobnosti, aby to všechno stihla do uzávěrky v pět. A když se pak vrátila domů, rozplakala se, jedna z těch mrtvých byla ve třetím měsíci. Má se snad urazit, že si Anetta nevyšetřila půlhodinku, aby někde našla papírnictví a štrachala se tam v pestrobarevných regálech?

V každém případě se z jejího zapomínání na výročí už stala jakási každoroční tradice. Třikrát ze čtyř možností. Skoro až zvláštní.

Ne, to teda vadí, řekne ona a stáhne rty.

Netrap se tím, řekne on. Jen to otevři.

Chlopeň obálky drží na konci jenom troška lepidla. Zastrčí pod ni nehet a otevře obálku neroztrženou. Šetří dokonce i obálky.

Anetta vytáhne kartičku a přečte si ji pro sebe. Zavře ji. Přiloží si ji k hrudi.

Ty jsi takový miláček, Pate, řekne.

Nikomu to neříkej.

Všichni už to vědí.

Naznačí, aby se sehnul, a oba se políbí.

Mám ale i svoji temnou stránku, zavrčí on.

PAT

Vzpomínám si, že když jsem odcházel od Anetty, jejíž krev už se začínala barvit dohněda, pomyslel jsem si, že jsem právě poprvé v životě viděl mrtvolu.

Co jsem vlastně cítil, když jsem se díval na dívku přivázanou ke stromu, do které někdo devětačtyřicetkrát střelil? Maso, krev, smrt?

Co když mě to vzrušilo? Bože, co když mě to vzrušuje?

Prodrali jsme se ven houštím a ve chvíli, kdy jsme vstoupili na stezku, už jsem byl nějakých dvacet yardů za Matthewem, příliš omámený, než abych stačil jeho tempu, jímž jsme mířili zpět k Prasklé skále, kde jsme si pokaždé schovali kola. Jediné, co si z té cesty pamatuju, je pohled na vzdalujícího se Matthewa, v jehož stopě se vleču za ním.

Čekal na mě u kol, jednou nohou se opíral o skálu a vypadal jako taťka, co se vytrousil z pikniku místní církve na cigáro. Když jsem k němu přišel, sundal si ze zad vak.

Pokaždé když jsme vyráželi do hor, jsme si oba s sebou vzali jeden tenhle vak. Našli jsme je loni v létě při prohrabávání se nepořádkem v tátově garáži, dva staré rybářské vaky z maskovacího plátna na bambusový rybářský prut ze dvou částí. Jakmile jsme si je přehodili přes rameno, připadali jsme si jako dva vojáci na hlídce.

Napadlo to Matthewa. Tvrdil, že se do toho pytle skvěle schová moje vzduchovka Red Ryder, jenže pokud by se někdo podíval pořádně, všiml by si, že hlaveň pušky asi o palec vykukuje z pytle ven. Matthewovi došlo, že by to mohlo budit podezření, proto vymyslel plán pro případ, že by nás někdo zastavil.

Našetřili jsme peníze a vyrazili na kole třináct mil do New Paltz, kde byla prodejna s výtvarnými potřebami. Matthew měl pravdu. Hned jak mi ukázal průhlednou plastovou tubu na papír, mi bylo jasné, že to dokonale sedí. Kromě tuby jsme koupili ještě pevný papír dovnitř a krabičku s tužkami. Plán zněl tak, že kdyby nás v horách někdo zastavil, řekli bychom mu, že tam jezdíme skicovat krajinu a já bych pak shrnul vršek vaku a ukázal mu trubku plnou papíru, možná bych vytáhnul i ty tužky.

Plán se nakonec skvěle osvědčil, když nás jednou zastavil nějaký děda z ochrany přírody – byl to ten samý, co nám někdy chodil do školy vyprávět o geologii a stromech, samých bezva věcech, co děcka tak fascinují. Zavolal na nás, přispěchal a ukázal na naše vaky. Kluci, kluci, přece dobře víte, že se v jezeře rybařit nesmí.

To už jsem ale sundal maskovací vak z ramene a zatáhnul za šňůrku, co ho držela zavřený. Když se děda přiblížil, začal jsem shrnovat plátno, abych mu ukázal průhlednou tubu plnou pěkného kreslicího papíru. Žádnej problém, řekl jsem, my nejedeme na ryby.

A pak řekl Matthew, Tady Trik si rád kreslí jezero, pane. Trik skvěle umí vodu, vždycky to vypadá, jako by se vlnila.

Já hned vytáhnul penál s tužkami a začal s ním chrastit, abych obrátil pozornost na sebe pro případ, že by dědu z ochrany prostředí zaujal tmavý kousek hlavně pušky rýsující se v tubě, co čouhala z Matthewova batohu. Jenže on nám to celé pěkně spolknul, dokonce se na nás usmíval, jako bychom ho příjemně překvapili, a škrábal se přitom v napůl bílém plnovousu.

Neměli byste dřepět doma a hrát na Atari? řekl. Moji synovci teď nedělají nic jinýho. Ne, pane, my si radši kreslíme, řekl jsem já. Takže ty rád kreslíš vodu? řekl. Ano, pane, řekl jsem. Zkusil jsi někdy kreslit Jakobskillský vodopád? řekl. Mockrát, pane. Fajn, tím tady asi moc škody nenaděláš, počítám, řekl. Ne, pane, řekl jsem. Ale v každém případě, kluci, řekl děda a už se otáčel k odchodu, nechci vás vidět s prutama u jezera. Ano, pane, řekl Matthew.

Od té doby jsme na toho dědu z ochrany přírody ještě párkrát narazili. Matthew mě dokonce nechal nakreslit skicu Jakobskillského vodopádu, kterou jsme pak museli tahat všude s sebou. Jednou jsme mu pak tu skicu ukázali a on předstíral, že se mu líbí. A když se potom zase objevil ve škole přednášet, jako by se většinu času obracel na Matthewa a na mě, na jediné dva kluky, které jeho téma nejspíš zajímá. Co se mě týče, bylo mi to úplně jedno. V každém případě se ale určitě hodilo mít toho dědu na naší straně, než se od něho nechat nahánět někde po hřebenu. A musím přiznat, že jsme při našich hrách nahoře v horách určitě pár pravidel ochrany životního prostředí porušili.

Matthew sáhnul do maskovacího vaku, vytáhnul pušku a podal mi ji. Instinktivně jsem ji chytil.

Jsou na ní i tvoje otisky, Triku, řekl.

Podíval jsem se na svoje ruce, jednu dlaň obtočenou kolem pažby, druhou kolem hlavně. Jasně, že jsou na ní moje otisky, taky je to sakra moje puška. Takhle ji držet po tom zločinu mi to celé ještě ztěžovalo, jako by moje otisky měly být z obou ty čerstvější, až je třeba najdou.

Takže teď potřebujeme plán, řekl Matthew.

Proboha, neustále jsme potřebovali nějaký plán. Potřebujeme plán klidně mohla být Matthewova mantra. Nemohli jsme na kolech jezdit jenom tak, vždycky musel existovat nějaký cíl, náš čas v horách se řídil podle seznamu aktivit. Kam dostřelím, Běžecký závod, Plavání v jezeru, Osamělý jezdec…

A navíc to byl vždycky Matthew, kdo s těmi pitomými plány přicházel.

A já byl vždycky Pátek.

Neměli bychom třeba někomu říct, co se stalo? zeptal jsem se a neodvážil se při tom na něj pohlédnout.

A neposral ses náhodou? To by nás pak zavřeli navždycky.

Mohli bychom říct, jak jsme si hráli, řekl jsem. Třeba to byla akorát nehoda.

Matthew přejížděl jazykem od jednoho koutku úst k druhému, oči upřené kdovíkam. Tak fajn, řekl, uděláme to takhle. Napřed se zbavíme pušky. Akorát jezero je moc na ráně, to prohledají jako první. Ani nikam do lesa. Zajedeme až do Mannahy a hodíme to do jezera tam, nebo to někde zakopeme.

Mannaha bylo jedno z dalších vysoko položených jezer ve Swangumských horách sedm mil dál po hřebeni a stejně tak se jmenovala chráněná oblast okolo něj. Někdy jsme na kolech zajeli až k němu, ačkoliv se nijak nelišilo od našeho vlastního jezera a okolního pásu hor, ale zkrátka jsme občas měli náladu protáhnout si nohy a pořádně si zašlapat zase po jiné silnici.

Začalo mi být na omdlení, položil jsem pušku ke kolům a posadil se na kámen. Zaklonil jsem hlavu, abych se nadechl, napůl mě oslepilo slunce, a jak jsem přivřel oči, přeletěla mi nad hlavou tmavá skvrna. Okamžitě mi bylo jasné, co to je, i když přesně rozeznat jsem to nemohl – a v tom okamžiku jsem si uvědomil, co teď musím udělat.

No tak, Triku, musíme vyrazit, řekl Matthew a tahal mě za ruce vzhůru.

A pak jsem to uviděl znovu, kus dál směrem po silnici. Bezpochyby to byl kondor krocanovitý, křídla rozprostřená a ploché tělo, jako by bruslil po skleněné tabuli. Vím, že jsem tenkrát tyhle kondory považoval za vzdušné upíry, jejich vyzáblá těla zahalená v peří, slídící na obloze po dalším krvavém soustu.

Mžoural jsem do slunce a představoval si, jak jeden takový kondor slétne na Anettu, tenký stonek krku otočí červenou vrásčitou hlavu a světlý zobák se zanoří do jejích vlasů stejně jako Matthewův klacík.

Anettino vyražené oko představovalo nejsnazší cestu dovnitř a já jasně viděl, jak se do ní ten kondor krocanovitý zaboří, zobákem rve pruhy masa jako zapínací gumové náramky, polyká vlhké drobty mozku, kondorův zahnutý zobák se do ní noří znovu a znovu…

Sakra, bylo mi teprve dvanáct, to přece nemusí nic znamenat. Už jsem jednou selhal, když jsem se měl zachovat správně. Myslíte, že jsem toho od té doby nikdy nezalitoval? Celý život jsem čekal na šanci nějak to odčinit. A aspoň v tom okamžiku před šestadvaceti lety, jak jsem takhle uvažoval o Anettě a kondoru krocanovitém, jsem se konečně rozhoupal k činu. Není to snad právě to, na čem záleží nejvíc?

Musíme ji odříznout, zařval jsem na Matthewa, a musíme ji snést dolů a někomu říct, co se stalo.

Matthew zatnul svaly, ale tentokrát jsem zareagoval rychleji než on, natočil se bokem, svěsil rameno a vrazil do něho, moje rychlost a váha ho trefila přímo do hrudi. Odlétnul dozadu a když dopadl na cestu, heknul. A já se plnou rychlostí rozeběhl.

NEW YORK, 2008

Anetta ho políbí na rozloučenou, ale pak se najednou už skoro napůl z bytu venku otočí, jako by na něco zapomněla. Jo, ještě jedna věc, Patricku, řekne. Půjdeš dneska nakoupit?

Půjde.

Tak nezapomeň vzít pemzu, Pato, řekne a pošle mu ještě jednu pusu, než za sebou zavře dveře.

Jak to ta Anetta dělá, že si pokaždé vymyslí něco nového, hraje si se slovy, jako by to byly plastové kousky stavebnice.

Nekoupil bys mlíko, kocoure?

Hlavně nezapomeň vzít cukr, slaďouši.

Kup, co budou mít nejdražšího, zlato.

Nezapomeň na chleba, Patko.

Dojde do kuchyně, uvaří si kávu a přemýšlí o té spoustě hodin, než se Anetta zase vrátí domů. Dneska má před sebou aspoň jeden příjemný úkol, jejich slavnostní večeři. Bude dělat steak, obří rib eye s kostí pro dva s restovanými bramborami. Nic dalšího. Žádný steak pančovaný zelenou zeleninou. Bez salátu, bez špenátu, bez brokolice.

Steak a brokolice? Mluvila snad o tom někdy Anetta, anebo to byl nějaký jeho špatný sen?

Jenže ona i tak něco zeleného večer chtít bude. Zelené znamená zdravé. Anetta chce, aby oba žili navěky, nebo alespoň než se z jejich těl začnou odlupovat šupinky.

Nedá se říct, že bych tento nápad shledával přitažlivým, řekne si a zvedne kus hovězího a přičichne k němu, maso je dobře vyzrálé a nachystané. Přičichne ještě jednou. Zelená pastvina s nádechem něčeho sladkého, jako čerstvě upečená sněhová pusinka.

Bez salátu, bez špenátu, bez brokolice. Místo toho připraví zelený předkrm, smaragdovou zdravou bombu. Začne dávat dohromady nákupní seznam. Cukety a cukrový hrášek. Chřest, jablka Granny Smiths, hrachové výhonky. Citronovou zálivku bude mít hned. Možná to bude chtít ještě kerblík, každé sousto salátu plné zelené mízy.

Je to nádherný kus hovězího, dobře stařený, aby získal tmavě červenou barvu letité bichle vázané v kůži, s tlustými okraji bohatého bílého tuku.

Dovede si představit, jak se na něho zadívá přes jídelní stůl, až bude ostražitě hodnotit první sousto hovězího. Klidně si to tlusté odřízni, Anetto, představuje si, že jí řekne rozpustilým, skoro až vybízejícím tónem.

Tuk je nositelem chuti, odpoví ona, napodobí jednu z jeho nejoblíbenějších vět. A pak si ještě někde vzadu v hlavě představí, jak nakonec láskyplně vzdychne.

Patrick osolí steak a vloží ho do velkého vakuovatelného sáčku, najde lahvičku s tukem ze slaniny a trochu jím maso pomaže. Upevní sáček do vakuovačky, spustí stroj, který začne ze sáčku vysávat všechen vzduch, plast se pevně svraští kolem masa, stroj zaskučí a rozehřeje se a vzduchotěsně speče okraje sáčku.

Hovězí vrátí do lednice, z příprav je to teď všechno. Později vloží sáček do vodní lázně o 56 stupních Celsia. I na tohle existují přístroje, říká se tomu sous vide, on se ale loni rozhodl, že si vyrobí vlastní. Chtěl si dokonce sestrojit vlastní ponorný cirkulátor. Elektronika vypadala dost jednoduše, problém ale byl, jak to celé sletovat.

Kdyby bydleli na venkově, měl by tam dílnu. Jenže Anetta se v životě na venkov neodstěhuje, takže si místo toho koupil termostat a připevnil ho ke svému rýžovaru.

Představuje si ji, jak sedí u jídelního stolu a předstírá mdloby. Ponorný cirkulátor? říká. Termostat? Proboha, ta letošní večeře k výročí zní tak proklatě sexy, Pate!

Takhle Anetta ráda reaguje na jeho poněkud esoteričtější kuchařské postupy. Většinou sarkasticky. Nikoliv však prosta lásky.

Říká se tomu metoda sous vide. To je francouzsky, Anetto. Znáš něco víc sexy než francouzštinu?

To máš pravdu, Paříž byla tak romantická. Le Jardin des Tuileries, Paul Gauguin, le Musée d’Orsay… Počkej, sous vide, Pate? Není to náhodou to samé, jak jsi vysvětloval svému bratrovi a přirovnával to k Údolí smrti?

Jo, to byla pravda, Patrick to takhle vysvětloval Seanovi a jeho ženě Beth, protože si říkal, že jeho staršího bratra zaujme spíš drsnější popis než obyčejná teplá vodní lázeň.

Hele, Seane, funguje to nějak takhle. Nejvyšší teplota, kterou kdy kdo na Zemi zaznamenal, panovala v roce 1913 v Údolí smrti v Nevadě. 56,6 stupňů Celsia. A představ si, že těch 56,6 stupňů je náhodou přesně ta teplota, jak udělat steak medium-rare, jak ho máš rád. To znamená, že bys v takový nejteplejší den v Údolí smrti mohl vzít kyblík s vodou, počkat, až dosáhne teploty okolního prostředí, vložit do něj steak zabalený v plastovém sáčku, a budeš mít jistotu, že teplota vody nevzroste nad padesát šest celých šest. Prostě není možné, aby se ti to přehřálo. Necháš to tam jednu, dvě hodiny, vyndáš to a na chvíli hodíš na rozpálenou pánev. A hotovo, dokonalý steak, padesát šest celých šest.

Čili medailonky ála Údolí smrti? Hmmm, dělám si rezervaci, Paťáku. Můžu k tomu dostat hranolky ze Sahary?

Brambory mají úplně jinou molekulární strukturu, Seane. Na ty budeš potřebovat tak třiaosmdesát. Na ty by se hodily termální prameny.

Tak třiaosmdesát? Ty seš fakt máklej! Tak jo, a co trochu krémového špenátu Kalahari, brácho?

Týden potom Patrick pozval Seana a Beth k nim domů na večeři, dokonce i vytisknul falešný jídelní lístek. Připravil jim medailonky ála Údolí smrti, ovšem brambory usmažil na 240 stupňů a nazval je hranolky z Venuše. Sean vylízal talíř a uznal, že to bylo nejspíš nejlepší maso, jaké kdy v životě jedl.

Jak se těmi vzpomínkami probírá, něco ho napadne. Patrick si dojde pro počítač, přinese si ho k jídelnímu stolu a nalije si další hrnek kávy.

Karbanátky sous vide, napíše Patrick do dokumentu s názvem Recepty na kuchařský blog a pak skryje obličej v dlaních. Je ti osmatřicet let, říká si. Osmatřicet a píšeš si blog. Není už čas dospět?

Je to jenom dočasné, Pate. Dokud si nenajdeš jinou práci.

Prokliká se až na webovou stránku. Stodola U Červeného losa. Jeho blog má koncept.

Tak už ven s tou peckou, Píďo.

Posty, co píše na blog „Stodola U Červeného losa“, se vždycky týkají vymýšlení nějakého jídla, postupného vytváření restauračního menu, chod po chodu. Ten blog je jeho pokusná kuchyň, úspěchy a neúspěchy, pokusná kuchyň neexistující restaurace, takové, o jejímž otevření Patrick sní. Stodola U Červeného losa, žádná městská restaurace, spíš podnik někde mimo, uprostřed jabloňového sadu. Až na to, že nemá vzdělání, sice umí vařit, ale neví, jak to chodí v restauraci, v byznysu. A tak si vymýšlí jídelní lístek na svůj vymyšlený blog. Vymýšlí jídla a vaří je Anettě. Nafotí to, snědí to, napíše o tom.

Na svůj blog.

Blog. Bože můj, to slovo zní tak hnusně, spíš by to měl být neslušný výraz pro nějakou nepříliš atraktivní tělesnou funkci.

Ohlédne se a zkontroluje hodiny na sporáku, schůzku s dr. Rosenstockem má až ve tři odpoledne, to je ještě pět hodin času. Chodí za dr. Rosenstockem od té události před několika týdny, ačkoliv pořád ještě netuší, jestli ho doktor chápe.

Ty jsi zapomněl, jak se dýchá, Pate? Nemyslíš, že by prospělo najít někoho, s kým to budeš moct probrat?

Před čtyřmi týdny seděli s Anettou na zadním sedadle taxíku a mířili na brzký oběd k přátelům, řidič měl puštěné rádio, hlásili, že Americe hrozí největší finanční propad od Velké hospodářské krize. Patrick po propuštění z práce rozeslal svůj životopis teprve do tří firem a říkal si, že je možná ohledně nové práce trochu moc vybíravý. Z žádné z těch firem ho na pohovor nepozvali. Dokonce ani na první kolo.

… Dow Jones za poslední dva měsíce ztratil více než tisíc bodů a experti varují, že je to teprve začátek…

Vzpomíná si, jak se na zadním sedadle taxíku pokoušel polknout. Nic. A pak se zkusil nadechnout. Nic. A pak jedno nic následovalo další nic, nic a zase další nic.

Patrick si připadal tak pitomě, bojoval o vzduch, zatímco si Anetta kontrolovala zprávy na telefonu netušíc, že si její manžel nedokáže vzpomenout, jak se polyká, svět za okénky taxíku se točil příliš rychle. Dýchání, jedna z nejzákladnějších lidských funkcí. Jak by někdo mohl zapomenout dýchat?

A tak týden poté začal chodit za doktorem Rosenstockem, vždycky ve čtvrtek odpoledne ve tři hodiny. Napřed se bavili o jeho práci, jak ho propustili, a pak se bavili o tom, jaký má z toho propuštění pocit, jak se teď cítí.

Úzkost na hrudi.

Tak se dá ten pocit popsat, Patricku?

Ano.

Má ten pocit nějakou barvu?

Ne.

Má ten pocit nějaký tvar?

Asi by mu přišlo nezdvořilé, kdyby mu řekl, Jasně, že do prdele nemá.

Teď si Patrick začal říkat, jestli není jediný člověk na světě, jehož pocity jsou černobíle beztvaré.

Po pár týdnech se na sezeních dobrali k jeho dětství, o kterém se mu mluvilo snadno až do chvíle, než se přiblížili ke konci jeho dvanáctého roku, k 18. srpnu, kdy mu do třináctých narozenin zbývalo šest dní. Tehdy ucítil, že se mu začíná zkracovat dech, nedokáže polknout a nemůže ze sebe dostat slova.

Nezkusil byste to tedy sepsat, Patricku?

Nevím.

Nemusíte mi to ukazovat. Pokud nebudete chtít.

Otevře to v počítači, stránka je prázdná až na nadpis, 1982. Každý pokus psát o tom skončil smazáním. Očištění tlačítkem Smazat, odloupnutí tlačítkem Smazat. Chvíli zírá na obrazovku a snaží se rozpomenout se na všechny ty bezbarvé, beztvaré pocity.

Nic.

A tak se místo toho Patrick rozhodne popsat ty hory, borovice a borůvkové keře, klidnou hladinu jezera.

No jasně, Píďo, začni tím úplně nejdůležitějším.

Naštvaně vzhlédne od počítače a najednou nedokáže myslet na nic jiného než na to, jak téměř plešatá hlava doktora Rosenstocka odráží světlo jeho čtecí lampy.

Patrick nikdy neví, kolik by toho měl říct, kolik by toho měl odhalit v té místnosti s nepoddajným fíkusem a letmými pohledy na Central Park pod okny. Co když má dr. Rosenstock povinnost někomu to nahlásit?

Ne že by měl Patrick v úmyslu někoho zabít, to ani ne. Navíc tyhle věci přece čas od času napadnou každého. Tedy aspoň do jisté míry. Ne?

I když Patrick často přemýšlí, jak moc to u něho přichází v úvahu, protože jestli na něco myslíte dost často, kdy se to pak nevyhnutelně stane?

Podívá se zpátky na monitor a napíše větu.

A zase si představí svoji ženu sedící naproti u jídelního stolu, Anetta souhlasně přikyvuje. Jak to vždycky říkám, Pate. Neunavuj na úvod zbytečnostmi.

Zase se podívá na počítač.

Pamatuju si, že ty výstřely zněly, jako když mlaskne, plesk, plesk, plesk, a pokaždé, když ji trefil, tak vykřikla.

Ta věta ho vyděsí. Jeho žena má pravdu, samozřejmě.

Patrick se zase podívá na hodiny a zjistí, že je skoro dvanáct hodin, do schůzky s dr. Rosenstockem zbývá přečkat ještě tři hodiny, a řekne si, že ne, ale ví, že ano. Cítí to v ramenou, něco ho zvedá od stolu. Don Trevino začal vyplňovat prázdné hodiny jeho života. Z Trevina se rychle stává další koníček.

Patrick zavře laptop a jde si pro boty.

Chodníky jsou posypané solí, průmyslově vyráběnými granulkami připomínajícími polystyrénovou drť, jenže slibovaný sníh zatím ne a ne napadnout. Patrick zamíří od centra města na východ, jeho trasa je hranatá klikatice, po které se snaží vyhnout červeným na přechodech pro chodce, jen občas se nechá nachytat na chodníku. Má rád, když mu dobře padají barvy na semaforu – v poslední době mu takovéto maličkosti dokážou prosvětlit, nebo zkazit celý den.

Doprava se kolem něho míhá jako dílky skládanky, obrazy se spojují a zase rozpadají na rozlehlé mřížce centra Manhattanu.

Jak pokračuje v chůzi, přemýšlí o dokonalé opuštěné stodole, kterou si ve své fantazii vyčaroval. Přemýšlí o její rekonstrukci, dřině v montérkách, jak ho nakonec s uspokojením bolí všechny údy. A tady to vidíme, hotovo, nápis Stodola „U Červeného losa“ vytištěný na dřevěné ceduli pověšené u silnice, pod nápisem červený obrys losa, stejný symbol, co bude i na jídelních lístcích, vizitkách, ubrouscích z hnědého papíru. Všechno je hotové, stodola je čerstvě vymalovaná na červeno s okraji jako bílá cukrová poleva a bílou střechou. Stodola U Červeného losa, šedesát, sedmdesát mil na sever od města, dost daleko, aby tam venkovské jídlo chutnalo opravdově, dost blízko, aby si tam lidé z města pořizovali víkendové domy. Venkovské jídlo připravené moderními postupy. Pohodlí dotažené k dokonalosti.

Nakonec by mohli z pozemků kolem stodoly vytvořit zeleninovou zahradu. Zlaté cuketové květy, šarlatová rajčata, sladký cukrový hrášek…

Přeruší ho vnitřní hlas. Tak a dost! Nic než domeček pro panenky, Páťo. Je ti třicet osm let. Poslouchej mě – ty potřebuješ dobrou práci, ne žádnej pitomej blog.

Vzduch je ledově chladný a Patricka začínají pálit uši. Jak se blíží k cíli, nasadí si čepici a shrne si její lem až k obočí.

Čtyřicátá sedmá ulice, naproti budově, kde pracoval, budově, ze které ho vyrazili.

Tak pojďme, Pate.

Podívá se na hodinky, skoro dvanáct třicet, takže ho možná propásl. Don Trevino na pravidelnou docházku moc nedá. Patrick si podupává, aby zahnal chlad, a zarazí si ruce hluboko do kapes.

Po třiceti minutách čekání ho Patrick uvidí přes sklo, vystupuje z výtahu, sám a čiperný, šedivý kašmírový kabát a ruská kožešinová čepice. Nos Dona Trevina září rudými žilkami ještě dřív, než do něj udeří mráz. Razí si cestu vpřed, žoviálně kývá na ostrahu a mašíruje ven na ulici.

Patrick rozevře laminovanou turistickou mapu, zpola se za ni skryje, ale nespouští oči ze své kořisti, Trevino zamíří vpravo a Patrick za ním, padesát yardů za ním na opačné straně Čtyřicáté sedmé ulice, Trevinova hlava poskakuje po žlutém surfu střech taxíků.

A Patrick si to zase začíná představovat, náhodou narazil na Dona Trevina teprve týden potom, co ho Trevino vyrazil. Pamatuje si to mravenčení v ramenou. Dokonce i v nose mu pod dojmem okamžiku začalo bzučet. Prašť ho. Prašť ho. Ubliž mu.

Nazdar Patricku, řekl Trevino, působil naprosto nevzrušeně, jako by tu nešlo o nic jiného než akorát pozdravit souseda.

Patrick neřekl nic, jeho útok na Trevina se omezil jen na krátké odfrknutí, zhnusený pohled.

Několik dalších týdnů si Patrick v hlavě nesčetněkrát tu scénu přehrával, vybavoval si detaily té ulice a vřazoval je do nejrůznějších fantazií.

Měděné trubky markýzy na činžáku. Patrick mohl popadnout Trevina pod bradou a přimáčknout ho na kov, pak mu vrazit jednu do břicha a sledovat, jak se dusí a kašle.

Ale možná je dnešek ten den.

Jo? Kdyby co, Píďo?