Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kateřina Krobová

ŽIFULÍCI
Neposední trpaslíci z Hrádečku

Ilustrace Kateřina Krobová

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou BAMBOOK
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 7349. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková korektura Vendula Perglerová, Radka Svobodová
Návrh obálky Kateřina Krobová
Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.
První vydání, Praha 2019
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2019
Text a ilustrace © Kateřina Krobová, 2019

ISBN 978-80-271-1114-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-1113-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-2481-7 (print)

Kontakty na Žifulíky:
e-mail – zifulici@zifulici.cz
www.zifulici.cz

Tátovi Andrejovi,
Bartolomějovi a Jeronýmovi

Milé děti!

Ráda bych vám představila Žifulíky z Hrádečku. Jsou to malí neposedové, kteří bydlí v lese u naší chalupy. Starají se o přírodu kolem nás a ve volném čase s velkou oblibou zlobí. Minulé léto jsme s nimi zažili spoustu legrace. Když jsme se vrátili z chalupy domů, začalo se nám po nich stýskat. A tak jsme jim postavili před naším domem malou chaloupku z klacíků a kůry.

Žifulíci za námi začali jezdit na návštěvy!

Jsem si jistá, že když postavíte někde poblíž vašeho domova Žifulíkům také nějaký přírodní domeček, přijedou na návštěvu i k vám. A kdoví, třeba se jednoho dne objeví nějaký úplně nový trpaslík, který se u vás zabydlí, a zažijete spolu svoje vlastní dobrodružství.

Mějte se hezky a pozdravujte Žifulíky!

Kačka

P. S.: Bartoloměj (jistě i Jeroným) vzkazuje, abyste byli hodně spokojení a zdraví.

Jak číst tuto knihu

Milá mámo, milý táto, milá babičko, milý dědo, milá teto, milý strejdo, milý tátův kamaráde ze střední, který jsi ho seznámil s mámou, od té doby se s nimi kamarádíš a sem tam jim i uspáváš děti čtením příběhů…

… zkrátka milý kdokoliv, kdo umíš číst. Zde je malý návod na použití této knihy.

Proč je text dvoubarevný? Příběhy vznikaly za pochodu. Během dne. Jako okamžitá reakce na nějaký problém. Nebo když bylo třeba zahnat nudu. Nebo vyšlapat velký kopec. Také jsme si je vyprávěli před spaním. Přizpůsobovala jsem si jejich délku a podrobnost podle potřeby a nálady. Ráda bych tohle umožnila i vám. Přečtete-li jen černý text, přečtete nejkratší variantu příběhu. Když zahrnete i barevně odlišenou část textu, příběh prodloužíte.

Na konci každého příběhu jsem na podnět své kamarádky Zuzky Trávníčkové připravila několik otázek k danému tématu, které vám dávají možnost si s dětmi vyprávět i po skončení příběhu. Třeba tak vznikne úplně nový příběh a ten už bude jen váš.

O tom,
jak Kačka začala chodit do lesa

Příběh o tom, jak se s Žifulíky seznámila máma Kačka.

* * *

Když byla máma Kačka malá holka, jezdila se svojí mámou Andulkou a tátou Andrejem na chalupu na Hrádeček v podhůří Krkonoš. Na takové chalupě pod lesem se zříceninou starého hradu se dá prožít spousta dobrodružství. Jenže to by holka Kačka musela chtít. A Kačce se nechtělo. Povalovala se v trávě, vyhřívala na sluníčku, mhouřila oči a přemýšlela si o svých záležitostech.

„Kačko, pojď do lesa!“ volal na ni táta Andrej.

„Mně se nechcééé.“

„Nasbíráme lesní jahody.“

„Mně se nechcééé!“

„Kačko, určitě porostou houby!“

„Mně se nechcééé!“

A nejenom že se Kačce nikdy nic nechtělo. Ještě se u toho nechtění vždycky tvářila jako kakabus! Táta Andrej jenom kroutil hlavou, kde že to přišel k takové lenivé dcerce.

„To mi teda řekni, holka nezdárná, proč se mnou nechceš jít?“

„Jsem strašlivě unavená, táto. Jdi sám!“

„Vždyť na sbírání hub není nic namáhavého!“

„Na sbírání hub je namáhavých spousta věcí, táto,“ kabonila se Kačka. „Abych mohla na houby, musela bych dojít do lesa. Namáhavé. Abych mohla do toho lesa dojít, musela bych vstát z trávy, kde se právě teď tak pěkně povaluju. Namáhavé. Abych mohla vstát z trávy, musela bych otevřít oči, protože už skoro spím. Nemožné. Už to, že ti to tu musím vysvětlovat, je strašlivě namáhavé.“

„Ale takhle přijdeš o dobrodružství!“

„Táto, co by se v lese mohlo stát dobrodružného? V lese je jen spousta stromů, sem tam houby, které stejně nejím. Navíc jsou tam mravenci. A mravenci štípou, když jim omylem sedneš do mraveniště. Ležení na sluníčku je mnohem dobrodružnější.“

Kaččinu tátovi nezbývalo nic jiného než jít do lesa sám. Samotného ho to ale nebavilo. Neměl si s kým vyprávět příběhy. Bezcílně bloumal po lese. Až dočista zabloudil. Ocitl se na malém paloučku, který vůbec neznal. Protože ho bolely nohy, sedl si na velikánský bytelný pařez, který na tom paloučku byl. A ono to křuplo a Andrej najednou místo na pařezu seděl na zemi uprostřed třísek.

„Áááá! Pomoc! Pomoc! Katastrofa! Hurikán! Lavina! Potopa! Konec světááá!“ ozvalo se. Táta Andrej rychle vyskočil. A nevěřil vlastním očím. Kolem pařezu skákal malinkatý trpaslíček a lamentoval. „Co si teď proboha počneme? Kamarádi! Honem ke mně!“ A pak si ten trpaslík všiml Andreje a bylo mu jasné, co se stalo. Zamračil se a místo lamentování začal hrozit pěstičkami.

„Tak to si z nás snad děláte legraci, milej pane! Co vás to napadlo sedat si na žifuličí domeček?“

Než překvapený Andrej stačil tomu zvláštnímu rozčílenému potvůrkovi v červené čepičce odpovědět, ozval se za ním jiný rozčílený hlásek: „Jako by nestačily ty rozkopaný houby!“ Andrej uviděl trpaslíčka s hnědou čepičkou.

Než stačil táta Andrej odpovědět, ozvalo se vedle něj: „Nebo vyplašení divočáci a srnky!“ To byl trpaslík s šedivou čepičkou.

Ani teď táta Andrej nestačil odpovědět a už se ozvalo z druhé strany: „Nebo zválenej a vytrhanej mech!“ řekl trpaslík se zelenou čepičkou.

Táta Andrej už se ani nesnažil něco říct, protože mu bylo jasné, že se zase odněkud někdo ozve. A také ano. Seshora: „Špinavej, zaneřáděnej potůček!“ Modrá čepička.

„A otrhaný borůvky i s kořínkama tak, že už tam žádný nevyrostou!“ ozvalo se naštvaně ještě zespoda. Žlutá čepička.

A pak bylo ticho. Tak začal mluvit Andrej. Nečekali byste to, ale Andrej věděl, s kým má tu neskonalou čest! Kdysi už tady tyhle trpaslíky potkal. Ale to byl ještě hodně malý kluk!

„Žifulíci moji drazí! Vy mě nepoznáváte? Já jsem přece Andrej! Vždyť já tu s vámi vyrůstal! Kamarádili jsme se, pamatujete?“

„To není možný,“ prohlásil ten s modrou čepičkou. „Malej Andrej byl malej a neměl kníra. Celý léto s náma hrával kuličky a rozhodně nedemoloval trpasličí domečky. Už léta letoucí se neukázal.“

„Protože jsem vyrostl. Když jeden vyroste, tak se pak trpaslíkům neukáže. Dokud sám nemá děti. Podívejte se pořádně, jsem to přece já!“

Trpaslíci si začali Andreje prohlížet od ucha k patě.

Andrej mezitím pokračoval.

„Já jsem vám, velectění správci lesa, vážně nechtěl zničit domek! Myslel jsem, že je to obyčejný pařez!“

Ozvalo se pobouřené bručení. „Pařez? Náš dům že je pařez?!“

Andrej to ale nevzdal.

„Já jsem s lesem kamarád! Hezky pozdravím, když vejdu, a dávám si pozor na to, abych nic nepodupal. A chtěl jsem to takhle naučit i svou dcerku Kačku, jenže ona do lesa chodit stejně nechce, takže jí se bát nemusíte. Ona vlastně nechce vůbec nic,“ smutně si povzdychl táta Andrej.

Trpaslíci začali rokovat, co s Andrejem vyvedou. Když tu si Andrej všiml hezkého klacíku vedle v křoví, hromádky kůry opadané ze stromu a také několika šišek. Bez dlouhých řečí začal trpasličí domek rovnou opravovat. Když to trpaslíci viděli, začali mu pomáhat. Nosili mu další a další lesní poklady, ze kterých mohl postavit domeček. Kamínky. Mech. Jehličí. Trávu. Lopuchy. Šišky. Trpaslík s šedivou čepičkou přinesl dokonce zaječí bobky, ale s tím ho ostatní poslali rychle zpátky do lesa.

Když už se pustili do práce, udělali u toho domku i pěknou zahrádku, rybníček a malou latrínku vzadu za domkem. Když byli hotoví, vytáhl odněkud trpaslík se žlutou čepičkou čerstvý borůvkový koláč a všichni se posadili ke svačině.

A tak se Andrej potkal s neposednými trpaslíky z Hrádečku – s Žifulíky.

Byl tu Žilka Pilka, který pečuje o stromy v lese. Jahoda Lahoda, který pěstuje lesní dobrůtky – borůvky, jahody, maliny. Mecháček Pecháček, který se stará o všechno, co leží na zemi i pod zemí – mech, jehličí, kořeny stromů a rostlinek. Hubka Pupka, který chrání houby před červy a zlobivými houbaři. Kamínek Ramínek, který pečuje o veškerou vodu v lese – potůčky, studánky, louže a vůbec každou jednotlivou kapičku vody, která se do lesa dostane. A Liška Šiška, který pomáhá lesním zvířátkům, povídá si s nimi a říká jim, kde najdou co dobrého. A také jim čte pohádky na dobrou noc.

„Copak, Andreji, je neposedná?“ ptal se Kamínek Ramínek.

„Ona mi neuvěří, že tu jste.“