Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Kvirenc

ČESKÉ DĚJINY
100 PAMÁTNÝCH MÍST

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou GRADA
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6869. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Návrh obálky, grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.
První vydání, Praha 2018
Vytiskla tiskárna FINIDR, s. r. o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2018
Text a fotografie © Jan Kvirenc, 2018

ISBN 978-80-247-3226-8 (ePub)
ISBN 978-80-247-3215-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-0656-1 (print)

PODĚKOVÁNÍ

Poděkování náleží Ludmile Bursíkové, která stála u zrodu ideje rukopisu, a Lukáši Nekolnému za výpomoc při pořizování a kompletaci fotografií. A pak všem ostatním, kteří tento projekt také podpořili: Martinu Chleborádovi, Kateřině Krištůfkové, Michalu Kvirencovi, Jaroslavě Korejsové, Jaroslavě Náprstkové, Nataše Šimků, Pavlu Kašparovi, Tomáši Kobrovi a Tereze Binderové. A v neposlední řadě: nebýt Michala Vaněčka, kniha by nejspíš vůbec nevyšla.

Karlštejn, pohled od hradní studny

ÚVOD

V Evropě leží Germanie a v jejích končinách směrem k severní straně daleko široko se rozkládá kraj, kolem dokola obklíčený horami, jež se podivuhodným způsobem táhnou po obvodu celé země… Povrch této země tenkrát zaujímaly širé lesní pustiny bez lidského obyvatele, zněly však hlasně bzukotem rojů včel a zpěvem rozličného ptactva. Zvěře bylo ve hvozdech bez počtu jako písku v moři nebo jako hvězd na nebi… Vody tam byly čisťounké a k lidskému užívání zdravé, rovněž i ryby chutné a výživné. Je to divná věc a lze z ní uvážiti, jak vysoko se vypíná tato země: nevtéká do ní žádná cizí řeka, nýbrž všechny toky malé i velké, pojaty arci do větší řeky, jež slove Labe, tekou až do Severního moře. A poněvadž tato země za těch časů ležela nedotčená rádlem a do té doby ještě do ní nevešel člověk, který by se jí dotekl, uznávám za vhodnější o její úrodnosti či neúrodnosti pomlčeti…

Kosmův popis české země z úvodu jeho kroniky výstižně představuje prostor, v němž se bude odehrávat náš příběh, totiž dějiny Čechů a jejich státu. Klíč k putování napříč staletími jsme nalezli na pamětihodných místech, jejichž příběhy jsou součástí „velkých dějin“ Koruny české. Takových míst paměti je ovšem nepřeberné množství. Průvodce českými dějinami jich podrobně představuje více než sto, nemluvě o množství dalších odkazů a takřka všudypřítomné Velké Praze.

Kamkoli vstoupíme, jdeme stopou dějin, lapidárně konstatoval již před dvěma tisíci lety proslulý římský historik Titus Livius. Naším cílem není nahradit turistického průvodce: podnikáme výpravu do historie prostřednictvím památných míst jejích barvitých dějů, ohraničených počátkem moderní doby (a také hranicemi našich zemí). Nechceme ani vzdáleně připomínat „opravník obecně oblíbených omylů“, i když soudobé historické poznatky, které v popularizující podobě shrnujeme, přinášejí nezbytné korekce toho, čemu jsme (ať už kdysi, nebo docela nedávno) napjatě naslouchali – či stále ještě důvěřivě nasloucháme – ve školních lavicích.

Příběh českých dějin vykreslíme rovněž pomocí autentických dobových textů s nadějí, že zvídavý čtenář ocení možnost stát se přímým účastníkem historického bádání. (Navíc badatelem zdravě kritickým, a tak v citované pasáži hned opravme kronikářovo tvrzení o liduprázdnosti naší země před příchodem Čechů.)

Nevyhýbáme se ani mytickým či bájeslovným dějům – i v nich se jistě lze dopátrat reálného jádra, především však mají svou nezastupitelnou roli v naší historické paměti.

Při listování pramennými edicemi před námi náhle vyvstalo krédo humanistického právníka a historika Jana Kocína z Kocinétu: Historia tedy, má-li býti mistrem života lidského, tyto tři povahy a vlastnosti do sebe míti musí, totiž jistou a neomylnou pravdu, zřetedlnost a srozumitedlnost a soud rozumný, vtipný. (1594) – Neskromně přiznáváme, že nás oslovilo a chceme se ho pokusit naplnit.

Rychlá a snadná orientace je samozřejmostí; kapitoly jsou řazené chronologicky a mají shodnou strukturu – výkladový článek je prokládán úryvky z dobových pramenů a historické literatury. Tři tečky (popřípadě tři tečky v kulaté závorce) vyznačují kratší (resp. delší) vynechávky v originálním textu. Hranaté závorky jsou autorskými vsuvkami: nahrazují a doplňují chybějící či nesrozumitelné části, jsou v nich nezbytné vysvětlivky i opravy. Pokud není výslovně uvedeno jinak, časové rozpětí u panovníků a papežů značí dobu jejich vlády, u ostatních osobností životní data.

Kvůli snazšímu porozumění jsme občas přistoupili k nepatrným jazykovým úpravám dobových textů; několik úryvků bylo nově přeloženo. Pramenné citace vložené přímo do hlavního textu jsou odlišeny kurzívou.

ŘÍP ~ PRAOTEC ČECHŮ ~ 530

Putování pamětihodnými místy českých dějin začneme u symbolu celé země, na zdaleka viditelné osamělé čedičové hoře (456 m). Říp, praotec Čech a první Slované – především zásluhou Aloise Jiráska a jeho Starých pověstí českých (poprvé vyšly roku 1894) je úzká souvztažnost lokality a pradávného děje srozumitelná snad úplně každému. Tak co objevného k tomuto příběhu doplnit, zvláště když donedávna se dal názor na historickou věrohodnost pověstí shrnout výrazně skepticky: Historikové se k pověstem obracejí jen v nouzi nejvyšší, neradi, teprve když pro chudobu ostatních pramenů nemohou sáhnout po lepších. A jakmile se jim zkoumání pověstí zdá beznadějné, jakmile se nemohou dobrat jejich pravdivého jádra, otáčejí se k vrtkavému prameni zády. (Toulky českou minulostí, 1985) Má koneckonců vůbec smysl se jimi ještě zabývat? Jsme přesvědčeni, že ano: právě proto, že každé vyprávění musí mít svůj zřetelný prvopočátek nebo alespoň první záchytný bod… Porovnejme tedy vylíčení příchodu Slovanů k nám, jak jej zachytili naši nejznámější kronikáři mezi 12. a 16. stoletím. Ostatně právě tyto texty byly inspirací i Aloisi Jiráskovi.

■ Kosmova kronika (12. stol.)

Když do těch pustin vstoupil člověk, ať to byl kdokoli – neznámo s kolika lidmi – hledaje příhodných míst k lidským příbytkům, přehlédl bystrým zrakem hory a doly, pláně a stráně, a tuším kolem hory Řípu mezi dvěma řekami, Ohří a Vltavou, prvá zařídil sídla, prvá založil obydlí a radostně na zemi postavil bůžky, jež s sebou na ramenou přinesl. Tehdy starosta, jehož ostatní jako pána provázeli, mezi jiným takto promluvil k své družině: „Druhové, kteří jste nejednou snášeli se mnou těžké trudy cesty po neschůdných lesích, zastavte se a obětujte oběť příjemnou svým bůžkům, jejichž zázračnou pomocí jste konečně přišli do této vlasti, kdysi osudem vám předurčené. To jest ona, to jest ona země, kterou jsem vám – jak se pamatuji – častokrát sliboval, země nikomu nepoddaná, zvěře a ptactva plná, sladkým medem a mlékem vlhnoucí, a jak sami pozorujete, podnebím k obývání příjemná. Vody jsou všude hojné a nad obyčej rybnaté. Zde se vám nebude ničeho nedostávati, protože nikdo vám nebude škoditi. Ale když takový, tak krásný a tak veliký kraj jest ve vašich rukou, rozvažte, jaké by bylo vhodné jméno pro tu zemi.“ Ti hned, jako z božského vnuknutí, zvolali: „Poněvadž ty, otče, sloveš Čech, kde najdeme lepší nebo vhodnější jméno, než aby i země slula Čechy?“

Říp

■ Hájkova kronika (16. stol.)

Času jednoho v té krajině Charvatské byli dva bratří vlastní, knížata, jímžto byla jména jednomu Čech a druhému Lech. On Lech měl své sedění na hradě řečeném Krapina, kterýž až dodnes stojí. (…) Oni pak bratří Čech a Lech vidouce takový neřád, vády i mordy mezi příbuznými o meze a dědiny, spolu se o to snesli, aby se těch hadruňkův a mordův uvarovali a jiným té vší krajiny postoupíce, odtud s ženami i s dětmi, přáteli a příbuznými, s koňmi, dobytky i se všemi nábytky, kteréž měli, do krajin na půlnoci [severu] aby se obrátili. I svolavše rodinu i jích služebníky, na koně a mezky i vosly nakladše, jeli a šli z lesa do lesa, jíchžto byl počet okolo šesti set osob, mezi ními uprostředku knížata Čech a Lech na krásných koních, před nímiž nesen byl praporec žlutý a na něm štít bílý a v štítu vorel černý… Ouředníci a správce lidu jích na každém noclehu zemi, která by úrodnější byla, motykami ohledovali, až i přibrali se do krajiny, v kteréž někdy Boemové obývali. A ti byli jednak všickni válkami a častými mory vyhynuli. Někteří ovšem kronikáři pokládají, že by ještě někteří, ale velmi řídko, po vsech z těch Boemův od týchž bratří knížat Slovákův zastiženi byli a pomalu že jsou je táž knížata, Čech a Lech, odtud s svými vytiskli [vytlačili].

Léta od narození Syna Božího 644 (a od stvoření světa již bylo 5843) … knížata charvátská Čech a Lech přibrali jsou se s svými do země Bohemské a přijeli až pod jeden veliký vrch a tu se posadivše, sobě i svým dětem i dobytkům, aby odpočinutí učinili, zemi ohledavše, že jest úrodná, znamenali. Nazejtří pak ráno Čech pojav Lecha, bratra svého, a jiné k tomu čtyři, vstoupili jsou na ten vrch a odtud spatřili lesy a řeky, hory i roviny. A navrátivše se k svým zase, řekl jest Čech: „Tuto máme jeden veliký Zříp (po slovanském jazyku Vrch) a okolo něho hojné roviny a úrodnou zemi, ale všecku lesy porostlou.“

~

Uvnitř české země stojí u Roudnice hora Říp…, hora, jež nemá soupeře ani co sobě rovného. Samotná se rozprostírá na rozsáhlé a úrodné planině. Poněvadž bylo vše pokryto hlubokými lesy, pronikl na tuto horu Čech, jak vykládají staré anály, a zde se usídlil… Hora je slavná tím, že Čechovi, prvnímu vůdci kmene, poskytla domov a ochranu a že si nepochybně přál … být tam pochován. Na vrcholu hory lze spatřit kapličky se zvonem a pěknou věžičkou, což předkové spojili v jedinou stavbu tak, že vznikla jakási stavba dokonalosti a úcty. – Úvodní slovo obstaral Bohuslav Balbín (17. stol.), my se však vydáme do dávnější minulosti, za oněmi starými letopisy, které sám zmiňuje.

Již při letmém porovnání kronikářských záznamů narazíte na řadu rozdílů. Přes barvitý popis české země a také Čechův proslov, opěvující podle biblických vzorů zemi zaslíbenou, je Kosmas nejstručnější: neví kdo, kdy, odkud a vlastně ani kam přišel (doslovně píše tuším kolem hory Řípu). Zato Hájek prokázal svou beletristickou zdatnost – určí i datum, přesný počet lidí a spoustu jiných informací včetně jména Čechova bratra Lecha, který pak sehrál svou roli i v dalších pověstech (třeba o vzniku Kouřimi, ale někdy též při osídlení Polska Lechity). V tomto případě se řídil heslem: proč přiznávat nevědomost, věrohodněji přece působí přesné údaje – tak si je vymyslím. A nedosti na tom, ještě přibájíme fiktivní praotcův pohřeb v Ctiněvsi pod Řípem (kde byl hrob později mnohokrát hledán!): Léta 661 od toho času, jakž jest všel Čech do země, léta sedmnáctého a věku svého osmdesátého šestého kníže Čech umřel… Třetího dne nesli jej málo od jeho příbytku na západ slunce a na jedné pláni tělo jeho, všickni oupějíce a křičíce, líbali a tak je pohřebili. Potom to místo a ten hrob po dlouhý čas navštěvujíce plakali a klaněli se, všelikou jemu činíce poctivost [prokazujíce čest]. Po nedlouhém pak času na tom místě ves postavili a pro poctivost toho hrobu Ctiňoves jí jméno dali.

Rotunda sv. Jiří

Na druhou stranu jediný Hájek připouští, že Čechy nemusely být tak úplně liduprázdné, a to pochopitelně nebyly. A nemusíme se vracet k pravěkému osídlení tisíce let zpátky, Slované zde jistě zastihli zbytky germánských kmenů usídlených tu v prvních stoletích našeho letopočtu či jen procházejících během tzv. stěhování národů (4.–6. stol.).

Čechův bratr Lech se poprvé objevil v kronice doby Karla IV., zvané Pulkavova (slovo „lech“ sice známe už od Dalimila, ale ve smyslu označení hodnosti): Čechův bratr nebo druh jménem Lech, který přišel s ním, přešel pak zasněžené hory, které dělí Čechy a Polsko. A když uviděl převelikou rovinu, táhnoucí se až k mořským břehům, usadil se tam a zalidnil ji svým rodem. Současné úvahy, že Lech byl jedním z předstátních kmenových vládců, jenž měl padnout r. 805 při bojích s Franky, vyznívají planě.

■ Dalimilova kronika (14. stol.)

Leží země v srbském kraji,
Charváty ji nazývají
a v ní kdysi vládl lech,
který nosil jméno Čech.
Neboť dopustil se vraždy,
zbaven domova byl navždy.
Protože však prožil ve cti
dlouhé roky s bratry šesti,
co rodiny četné měli,
jednou za noci se sjeli
a Charváty srozuměni
opustili bez prodlení.
Dědky na ramena vzali,
sborně vydali se k dáli. (…)
Zjitra vystoupili bratři
na horu. Čech vůkol patří,
hledí k chlumům, hledí k luhům,
potom obrátí se k druhům.
„Ta zem štědrá je. Svou krásu
prostírá jak k hodokvasu
stůl. Zvěř, ryby, ptáky, včely
nabízí a nepříteli
nevydá nás na pospas
horstvo pevné jako hráz.“
Panenská zem hebká, měkká,
rozprostřená dodaleka…
A že z hory zřít se nechá,
Řípem nazval ji lid Čecha.

Nejstarší slovanské osídlení Čech (J. Zeman)

Dalimilově verzi z počátku 14. století (kronika byla dopsána kolem r. 1315) nebyla zpravidla věnována přílišná pozornost – zřejmě proto, že je ještě o dvě století mladší než vyprávění Kosmovo. Takový přístup ale dnes neobstojí. Dalimil čerpal nejen z Kosmy, mohl mít k dispozici i jiné prameny či alespoň ústní tradici, jak v textu přesvědčivě dokládá hned několik skutečností. Třeba vstupní informace o příchodu Slovanů z jihu, ze země srbské a chorvatské. Pravlast Slovanů byla v 19. století lokalizována do východní Evropy, mezi řeky Vislu a Dněpr, zhruba na území dnešní Ukrajiny. To by sice kronikáři odporovalo, ale dnes jsme si v zásadě jisti, že příchod prvních Slovanů k nám nebyl ani jednorázovým, ani jednosměrným. Ti úplně první skutečně přišli na začátku 6. století ze své pravlasti (severo)Moravskou branou, ale předpokládáme, že zdaleka nebyli přistěhovalci posledními. Naopak je docela pravděpodobné, že další – a možná rozhodující – skupina dorazila, nejspíš na přelomu 6. a 7. století, odkudsi z Podunají přes jižní Moravu, tedy opravdu z jihu. (Souviselo to s tlakem přicházejících asijských kočovníků, Avarů.) Domníváme se také, že tito noví osídlenci se na své předchůdce nemuseli tvářit zrovna přátelsky, což platilo též opačně, a že došlo i k násilnému vyrovnání mezi nimi.

Říp od Ctiněvsi

Kronikářův výklad o provinění Čecha a důvodech odchodu sice možná nemusíme brát doslova – nikdy nebudeme vědět, zdali byl praotec Čech vrahem –, ale smysl vyprávění odpovídá právě kmenové době. Odplatou nebýval hrdelní trest (kmenová „demokratická společenství“ ještě neznala kata ani šibenice či popraviště, s tím přišel až stát), nýbrž zbavení ochrany rodné pospolitosti, vyloučení z kmene. A jsou tu přítomny i další signály, že pověst svými počátky sahá právě do doby starých Slovanů: magická číslovka sedm (mj. sedm bratrů zaujímá zemi rovným dílem) nebo Dalimilovi nepochopitelné spojení – v originále vzali dietky na ramena, které převzal ze svého zdroje, aniž by mu plně porozuměl. Nemyslí se tím totiž ani děti, ani dědové, ale dědkové coby sošky domácích bůžků.

A samotný Říp? Když pomineme drobnou nejistotu Kosmovu, všichni kronikáři se na něm shodují; Dalimil se dokonce pokouší o výklad etymologie jeho názvu, byť mylně. Jméno je předslovanské, snad přejaté od zbytků germánských kmenů, základem je kořen rip-, tedy hora, vyvýšenina. Letopisci se shodují i s archeology: hora, jejíž temeno zůstávalo až do 19. století nezalesněné, byla skutečně geografickým středem nově zaujaté země, aniž by ovšem sama byla výrazně obydlena. Na takové dominantní hoře, středobodu, „pupku světa“, jak to známe rovněž z jiných zemí, se nebydlí, spíš je to místo kultu – a současně vítaný orientační bod pro čerstvě příchozí i pro usedlé. Kružnice o poloměru 70 kilometrů, obkroužená kolem Řípu, podle všeho zahrnuje veškeré slovanské osídlení Čech 6.–7. století. Až později bylo rozrůstající se obyvatelstvo nuceno vydat se hledat nová místa mimo úrodné nížiny Labe a Ohře. Koneckonců i mnohem mladší rotunda na vrcholu hory jako by chtěla ono místo spojené s pohanskými počátky Čechů pokřesťanštit, vymýtit svatostánkem právě tu nekřesťanskost. V době, kdy vznikala (asi 10. stol.) a pak byla ve 12. století upravována, totiž Říp už dávno žádný jiný význam neměl.

Netvrdíme, že se všechno stalo přesně tak, jak je popsáno v pověsti, zdá se však, že vyprávění odráží dobu svého vzniku víc, než se ještě donedávna zdálo. Dnes víme, že k základnímu vymezení každého kmene (slovanského, germánského i jiného) patří tradice společného původu a předka, vždyť lidé kmene si dávají jméno často podle něj. Vyprávějí si o svých počátcích – a realita se časem ukryje pod legendu. První Slované to všechno zažili a nepotřebovali příběh mytizovat, ale začali ho vyprávět svým dětem a ony pak zase svým… Důležité ovšem je, že tak nejspíš činili již v počátcích českého kmene, tedy v 7. století. Řípu tím zajistili věčné místo v historické paměti Čechů: je to prostě hora, jež nemá soupeře ani co sobě rovného, abychom se oklikou vrátili k Balbínovým slovům.

WOGASTISBURG
~ ŘÍŠE FRANCKÉHO KUPCE ~ 631

Zatímco úvodní příběh o praotci Čechovi se opíral o konkrétní místo a bájné děje, problém Wogastisburgu je právě opačný. Francká kronika sice přesvědčivě popisuje boj středoevropských Slovanů s vojsky krále Dagoberta I. (629–638/639), ale my neznáme místo, kde se tato několikadenní bitva odehrála. Bylo již hledáno na desítkách lokalit od Německa po Maďarsko – a stejně mnohokrát byla tato umístění zavržena jako neprůkazná či zcela falešná. Archeologové se však nevzdávají: je snad konečně vrch Rubín u Podbořan na Žatecku oním záhadným bojištěm? Jistotu získáme těžko, vždyť vlastně o všem kolem tzv. Sámovy říše, včetně hlavního protagonisty, platí, že je tu víc otazníků než prokazatelných odpovědí. Sámo, jeden z největších vůdců a bojovníků onoho věku, Čechům vojenskou zběhlostí svou ku pomoci přispěl. Bylť to muž ovšem výtečného ducha i jaré síly; ale neví se s jistotou, ani odkud přišel, ani jaký posléze osud vzal, psal v polovině 19. století František Palacký. Pokročilo od těch časů naše poznání?

■ Fredegarova kronika (7. stol.)

Ve čtyřicátém roce panování Chlotarova [623] shromáždil muž jménem Sámo – původem Frank z kraje senonského – větší počet kupců a odebral se za obchodem do země Slovanů, zvaných Vinidové. Slované se již začali bouřit proti Avarům, zvaným Hunové, a proti jejich králi kaganovi. (…) Synové Hunů, které zplodili s manželkami a dcerami Vinidů, nechtěli již snášet křivdy a útisk, a odmítajíce nadvládu Hunů, začali se … bouřit. Když Vinidové zaútočili vojensky proti Hunům, kupec Sámo … vytáhl s nimi ve vojsku a tam se ukázal v boji s Huny tak prospěšným, že to bylo až hodno podivu, a nesmírné množství z nich bylo mečem Vinidů pobito. Když Vinidové viděli Sámovu schopnost, vyvolí si ho za krále a on jim šťastně kraloval třicet pět let. Za jeho vlády svedli Vinidové mnoho bojů s Huny a díky jeho rozvaze a schopnosti Vinidové Huny vždy přemohou. Sámo měl dvanáct manželek z rodu Vinidů a měl od nich dvaadvacet synů a patnáct dcer…

Rubín u Podbořan

~

Problém lokalizace Wogastisburgu je neoddělitelný od stavu poznání toho útvaru, jejž jsme si navykli nazývat Sámovou říší. Se slovem „říše“ ale zacházejme opatrně – evidentně se jedná o předstátní útvar, velký kmenový svaz; když francký kronikář píše o králi Sámovi, jen připodobňuje jeho postavení realitě svého státu. A hned další sporný bod: letmým nahlédnutím do historických map třeba jen posledních desetiletí zjistíte, že i rozsah tohoto kmenového svazu je v jednotlivých zemích, na jejichž území se alespoň částečně nalézal či se jich měl dotýkat (kromě Čech a Německa Slovensko, Rakousko, Maďarsko, Polsko), předmětem často velmi protichůdných interpretací.

Vinidové sloužili již odedávna jako befulkové Hunům [Avarům], takže kdykoli Hunové vojensky útočili na některý národ, stáli Hunové s celým svým vojskem před táborem, Vinidové pak bojovali; jestliže nabývali vrchu a vítězili, tu Hunové vyrazili, aby se zmocnili kořisti, jestliže však byli Vinidové přemáháni, opírali se o pomoc Hunů a tak nabývali nových sil. Befulky je Hunové nazývali proto, poněvadž postupovali před Huny, tvoříce v bitvě dvojitý šik. Hunové přicházeli každoročně k Slovanům přezimovat, brali si do lože manželky Slovanů i jejich dcery. – Na scénu vstupuje Sámo ve chvíli, kdy se ukáže být nepostradatelným pro Slovany bojující proti nadvládě kočovných Avarů.

Březno u Loun – archeologický skanzen

Dnes ovšem víme, že vztahy s těmito Asiaty byly velmi různorodé, od úplné nezávislosti přes spolupráci až k tomu, že část Slovanů (asi v Podunají) si Avaři podrobili. Načasování slovanského odporu na polovinu 20. let pak souviselo s těžkou porážkou a následným oslabením kaganátu při tažení na Konstantinopol.

Tradiční představy o slovanské „holubičí povaze“ nikdo nebere vážně, takový mírumilovný národ by dlouho nepřežil: Nešetřili nikoho ani z hlediska vzrůstu, ani pohlaví… Zabíjeli všechny, bez ohledu na věk, takže celá Thrákie a Ilýrie byla pokryta nepochovanými mrtvolami. Ty, kteří jim přišli do cesty, nezabíjeli ani meči, ani kopími nebo jiným obvyklým způsobem, ale když zatloukli hluboko do země kůly, zašpičatili je a velkou silou na ně nabodávali tyto ubožáky tak, že hrot kůlu vcházel sedací částí a vlastní vahou těla pronikal do vnitřností člověka… Tento barvitý záznam byzantského historika Prokopia k r. 550 nepopisuje řádění Avarů či snad Germánů, ale slovanské tažení na Balkán!

Ještě nikdo takový se nenarodil a neobjevil pod sluncem, který by dokázal naši sílu zlomit. My jsme zvyklí na to, že vládneme cizím krajinám, a ne aby někdo vládl nad naší, vzkázal sebevědomý slovanský náčelník poslovi žádajícímu poddanost avarskému kaganátu (s centrem v Panonii). Vedle toho zejména pohřební nálezy dokládají mírové soužití obou etnik a též vzájemné oboustranné ovlivňování a prolínání jejich kultur.

Také postava „slovanského krále“ Sáma (v latinském textu se pochopitelně píše krátce – tedy Samo, není však jasné, jak se jméno vyslovovalo) je velkou záhadou. To, co o něm napsal kronikář hned v úvodní krátké vsuvce, je to jediné, co víme. Původ jména je nejčastěji vykládán jako keltský; informace, že byl Frankem, chápejme tak, že byl obyvatelem Francké říše (není to etnické určení). Jádrem říše byla právě Galie, keltské území, později romanizované císařským Římem. Galské či galořímské obyvatelstvo se tu zachovalo i po obsazení germánskými Franky. Neprůkazné je i označení místa Sámova původu – zkomolený údaj z kraje senonského; takové území či místo totiž ve Francké říši neexistovalo. A odtud další úvahy: nejspíš jde o dnešní francouzské město Sens, což se jeví pravděpodobnější než donedávna zvažované belgické Soignies.

To Slované neměli ve svých řadách opravdu žádného schopného bojovníka a museli čekat na příchod cizího kupce? Kupce, který byl tak zásadně nenahraditelný?! Opravdu tedy jenom kupce? Nebo člověka, který tu mohl mít i jiné poslání? (A to ponecháváme stranou, co mohli Slované galskému obchodníkovi nabídnout – jen pro kožešiny by takovou dlouhou cestu jistě nevážil. Že by měl zájem třeba o otroky?) Anebo byla volba cizince taktickým krokem, který měl vyvážit zájmy všech zainteresovaných kmenů (tedy Moravanů, Čechů a Korutanců), a vyhnout se tak dominanci některého z nich?

Variantě jiného, poněkud „vyššího“ poslání Sáma mezi Slovany by rovněž mohl nasvědčovat obsah vzrušeného rozhovoru s vyslancem krále Dagoberta, jenž měl za úkol vyřešit nepříjemné „pohraniční incidenty“. Zkuste si ho přečíst opravdu pozorně: nemohl být Sámo v Dagobertových službách, neměl původně zajistit klid za východní hranicí jeho říše, vytvořit jakýsi nárazníkový stát? Na druhou stranu, náznaky nejsou zcela přesvědčivé – jsou letmé a hlavně stručné, takže jistotu opět nezískáme.

■ Fredegarova kronika (7. stol.)

Tohoto roku [631] Slované, zvaní Vinidové, povraždili v Sámově království francké kupce s četnějším doprovodem a oloupili je o majetek a to byl počátek rozepře mezi Dagobertem a Sámem, králem Slovanů. I vyslal Dagobert k Sámovi vyslance Sicharia se žádostí, aby přikázal poskytnout spravedlivou náhradu za kupce, které jeho lidé povraždili nebo jejichž majetku se protizákonně zmocnili. Protože Sámo nechtěl Sicharia spatřit a nedovoloval mu, aby k němu přišel, oblékl si Sicharius šat, jaký nosí Slované, předstoupil se svým doprovodem před Sáma a oznámil mu všechno, co měl uloženo. Ale jak to bývá znakem pohanství a zpupnosti nešlechetných lidí, Sámo nedal náhradu za nic z toho, čeho se jeho lidé dopustili, a chtěl pouze stanovit soudy pro tyto a jiné spory, které vznikly mezi oběma stranami, aby bylo navzájem uplatněno právo. Sicharius – jako pošetilý vyslanec – pronese potupná slova, která mu nebyla uložena, a hrozby proti Sámovi, že totiž Sámo i lid jeho království jsou Dagobertovi povinni poddanstvím. Sámo, již uražen, odpověděl: „Jako země, kterou máme, patří Dagobertovi, tak i my jsme jeho, pokud jen bude mít v úmyslu zachovávat vůči nám přátelství.“ Sicharius řekl: „Není možné, aby křesťané a sluhové boží mohli uzavřít přátelství se psy.“ Sámo pak na to odvětil: „Jestliže vy jste boží sluhové a my jsme boží psi, tu když vy ustavičně proti němu jednáte, nám je dovoleno trhat vás svými zuby.“ I byl Sicharius vykázán ze Sámova dohledu. Když to Dagobertovi oznámil, Dagobert zpupně poručí vyslat z celého království Austrasijského [východní část říše] vojsko proti Sámovi a Vinidům; tehdy postupuje vojsko ve třech šicích proti Vinidům, ba rovněž i Langobardi, najatí Dagobertem, vytáhli vojensky proti Slovanům. Zatímco se z opačné strany Slované na těchto i na jiných místech připravovali, dosáhlo vojsko Alamanů s vévodou Chrodobertem vítězství v krajině, do níž vkročilo. Rovněž Langobardi dosáhli vítězství a jak Alamani, tak i Langobardi si odvezli velmi značný počet slovanských zajatců. Avšak Austrasijci oblehnou pevnost Wogastisburg, kde zůstal největší oddíl statečných Vinidů, a po tři dny s nimi bojují; je tu mečem pobit velký počet lidí z Dagobertova vojska a potom davše se na útěk zanechají tam všechny stany i věci, které s sebou měli, a navrátí se do svých sídel.

Sámova říše s vyšrafovaným jádrem a směry franckého útoku (M. Lutovský)

~

A ještě jinak: pokud měl Sicharius situaci skutečně urovnat ku klidu všech zúčastněných, a hlavně svého pána, nepočínal si příliš obratně; pokud ovšem měl kupříkladu záměrně vyprovokovat větší konflikt, odvedl dobrou práci.

Dagobertovy vojenské přípravy působí vcelku mohutně: taktika několika rozdělených proudů, které mohou na nepřítele tlačit z různých stran a posléze po spojení zasadit rozhodující úder. Zapojeni byli nejen vlastní lidé, král vyjednal i podporu dalších, kteří nebyli pod jeho přímým panstvím (Langobardi). K předpokládanému spojení všech tří (či podle některých čtyř) vojů nedošlo – zatímco dva byly úspěšné, rozhodující Dagobertův utrpěl zdrcující porážku v „třídenní bitvě“. Tu si představujeme nejspíš jako tři dny opakovaných pokusů o dobytí pevnosti než jako nepřetržitý, soustavný boj. Poté Fredegar jen drobnými zmínkami na dalších místech kroniky doplňuje, že Slované se uhájili natrvalo, navíc se ke spojenectví se Sámem přiklonily další kmeny: Dervan, vévoda národa Srbů, kteří byli z rodu Slovanů a již dávno patřili ke království Franků, přidal se se svými lidmi ke království Sámovu.

Skanzen v Březně

S postupem vojsk protisámovské koalice, místy srazu Franků (Mety) a analogií s pozdějšími vojenskými akcemi ve střední Evropě souvisí jednak úvahy o možném umístění bojiště, tak i představa o rozsahu slovanské říše. Vojska se totiž musela utkat s protivníkem někde na okraji, hlouběji do centra Sámova svazu, jež je nejspíš totožné s moravským prostorem, jistě nepronikla.

Přes dvě století se badatelé snaží Wogastisburg lokalizovat. Hledal se přitom jak doslova na fantaskních místech, tak na lokalitách, které jsou pohledům současné historiografie bližší. Argumentace se opírala nejen o archeologické nálezy a historické analogie, ale i o jazykovědu (výklad názvu pevnosti). Namátkou: Voitsberg ve Štýrsku, Tuhošť u Domažlic, Úhošť u Kadaně, moravský Hostýn, německý Staffelberg či Burk u Forchheimu, dále třeba i severně od Krkonoš a Jeseníků, v lužickosrbském Pomohaní, ve Vídni, Melku, Mikulčicích, Znojmě či v Bratislavě. (Posledně jmenovaná určení vycházejí z chybného položení pevnosti do jádra Sámovy říše.)

Nejsou poslední objevy českých archeologů poukazujících na vrch Rubín u Podbořan (352 m), jihozápadně od Žatce, jen další takovou fikcí? Vždyť nejspíš nikdy nebudeme mít opravdovou jistotu, kde přesně se Wogastisburg nacházel. Nicméně míra pravděpodobnosti správného odhadu je u toho strategického vrchu přece jen vyšší než jinde a ještě víc jistí si můžeme být tím, že Rubín náležel mezi pohraniční hradiště Sámova kmenového svazu, jež se aktivně připravovala k obraně před nebezpečím franckého vpádu. Jeden z nejvýchodnějších výběžků Doupovských hor nad osadou Dolánky (místní část Podbořan) je výraznou dominantou kraje, převýšení dosahuje 90 metrů. Lze odtud kontrolovat cesty z Doupovských hor ke Krušnohoří, stejně tak cesty do středních a západních Čech.

Osídlení je tu doložené již v pravěku, nejnovější výzkumy Josefa Bubeníka (80.–90. léta 20. stol.) se soustředily nejen na slovanské osídlení na vrcholu kopce s hradištěm, ale odhalily též několik pásů opevnění právě ze slovanské doby. V Čechách vůbec nejhojnější jsou tu nálezy avarského původu, mj. dokládají vazbu na moravská hradiště. Důležitým je především soubor kování opasků a koňských postrojů avarsko-slovanského původu, některé předměty (sekera, hřeben, snad i ostruhy s háčky) zase ukazují nejspíš na západní provenienci. Také nejstarší keramika z hradiště se hlásí k přelomu 6. a 7. století.

Vyvolí si ho za krále a on jim šťastně kraloval třicet pět let. Otazníky jsme začali, otazníky i skončeme: Sámo (s četným potomstvem) podle kroniky šťastně vládl 35 let a pak… – Z písemných pramenů Slované ve střední Evropě mizejí na více než jedno století. Zanikl kmenový svaz? Pokračoval v nějaké podobě dál? Má existence Sámovy říše třeba jen volný vztah k pozdějšímu utváření moravského státu, s nímž má společné územní jádro?

České školáky možná už mnohokrát napadlo, že nebýt několika desítek řádků v textu jakéhosi franckého kronikáře ze 7. století, ubyla by v jejich dějepisné učebnici jedna kapitola. Přes veškerou torzovitost a neukončenost poznání buďme rádi, že ji tam Fredegar vepsal.

STADICE ~ VĚŠTKYNĚ A ORÁČ

Malá vesnice západně od Ústí nad Labem se honosí loukou nazývanou Královské pole, od roku 1841 ozdobenou netradičním pomníkem pluhu. Jen nedlouho předtím uhynula královská líska; rozhlédnete-li se důkladně po okolí, uvidíte i Volskou horu. Mýtus o povolání oráče Přemysla na knížecí stolec Čechů je tu zhmotněn na každém kroku a vytváří zvláštní genius loci tohoto místa. Stadice jako místo Přemyslovy orby lokalizoval prvně Kosmas až na začátku 12. století, čímž umocnil přemyslovskou dynastickou tradici. Samotný příběh si však učený kronikář jistě nevymyslel, jen literárně vyšperkoval vyprávění staré několik set let…

■ Kosmova kronika (12. stol.)

Toho času vznikl mezi dvěma obyvateli, kteří vynikali bohatstvím i rodem a byli jaksi správci nad lidem, nemalý spor o mez sousedních polí. I … s velikým hlukem předstoupí před svou paní a snažně žádají, aby spornou věc mezi nimi rozhodla… Když pak … celou při mezi nimi vzniklou rozsoudila po právu, tu ten, který spor na soudě nevyhrál, přes míru se rozhněvav, … a bradu slinou z plných úst poprskav, zvolá: „Toť křivda mužům nesnesitelná! Žena děravá se obírá mužskými soudy v lstivé mysli! (…) Vždyť je věc jistá, že všechny ženy mají dlouhé vlasy, ale krátký rozum. Lépe by bylo mužům umřít než to trpět…“

Nato paní, svou pohanu tajíc a bolest v srdci ženským studem zastírajíc, usmála se a pravila: „Tak jest, jak díš; žena jsem, jako žena žiji; ale snad proto si myslíte, že málo mám rozumu, že vás nesoudím metlou železnou, a poněvadž žijete bez bázně, právem mne nedbáte. Neboť kde je bázeň, tam je i kázeň. Ale nyní je velmi zapotřebí, abyste měli správce ukrutnějšího, než je žena…“ (…) Druhého dne … bez prodlení svolají sněm … a žena, sedíc na vysokém stolci, mluví k hrubým mužům: „(…) Trváte-li na svém předsevzetí a nemýlíte-li se ve svém přání, oznámím vám jméno knížete i místo, kde jest.“

Královské pole

K tomu sprostý lid zajásá zmateným křikem; všichni jedněmi ústy žádají, aby jim byl dán kníže. K nim ona: „Hleďte,“ dí, „hle, za oněmi horami … je neveliká řeka Bílina a na jejím břehu je vidět vesnici, jež slově Stadice. V jejím obvodu jest úhor, zdéli i zšíři dvanácti kročejů, jenž kupodivu, ač leží mezi tolika poli, přece nenáleží k žádnému poli. Tam váš kníže oře s dvěma strakatými voly… Nyní, je-li vám libo, vezměte mou řízu, plášť i přehozy, jaké sluší knížeti, jeďte vyřídit tomu muži vzkaz ode mne i od lidu a přiveďte sobě knížete a mně manžela. Muž má jméno Přemysl. Ten na vaše hrdla a hlavy vymyslí mnohá práva… Jeho potomstvo bude v celé této zemi panovat na věky věků.“ (…) Když paní viděla, že [poslové], neznajíce cestu, váhají, pravila: „Co váháte? Jděte bez starosti, sledujte mého koně, on vás povede pravou cestou a dovede zase zpět, neboť tu cestu nejednou šlapal.“ Lichá šíří se pověst a zároveň mínění křivé, že paní sama vždy za nočního ticha tu bájnou cestu na koni tam konávala a před kuropěním se vracívala; tomu „ať žid Apella věří“.

Co dále? Kráčejí poslové moudře neučení, putují vědomě nevědomí, držíce se stop koně. Již přešli přes hory, již již se blížili ke vsi, kam měli dojít. Tu jim přiběhl jakýs chlapec vstříc i tázali se ho, řkouce: „Slyš, dobrý chlapče, jmenuje se tato ves Stadice? A jestliže ano, je v ní muž jménem Přemysl?“ – „Ano,“ odpověděl, „je to ves, kterou hledáte, a hle, muž Přemysl nedaleko na poli popohání voly, aby dílo, jež koná, hodně brzo dokonal.“ Poslové přistoupivše k němu pravili: „Blažený muži a kníže, jenž od bohů nám jsi byl zrozen, … vypřáhni od pluhu voly, změň roucho a na koně vsedni! (…) Paní naše Libuše i všechen lid vzkazuje, abys brzy přišel a přijal panství, jež je tobě i tvým potomkům souzeno. Vše, co máme, i my sami jsme v tvých rukou; tebe za knížete, tebe za soudce, tebe za správce, tebe za ochránce, tebe jediného sobě volíme za pána.“

Detail reliéfu – poselstvo u Přemysla

Při té řeči se ten muž moudrý, jako by předvídal budoucnost, zastavil, otku, kterou držel v ruce, vetkl do země, a pustiv voly, zvolal: „Jděte tam, odkud jste přišli!“ Ti, ještě než to dořekl, z očí zmizeli a nikdy více se neobjevili. Ale líska, kterou do země vetkl, vyrazila tři velké ratolesti, a to, což jest ještě podivnější, i s listím a ořechy. A muži vidouce, co se tu děje, stáli zaraženi. On je vlídně jako hostitel pozval k snídani, vyňal z lýkové mošny plesnivý chléb a kus sýra, mošnu položil na trávník místo stolu, na to režný ubrus a tak dále. Zatímco svačili a vodu ze džbánu pili, dvě ratolesti nebo odnože uschly a odpadly, ale třetí velmi rostla do výše i šíře. To naplnilo hosty ještě větším podivem a bázní. A on dí: „Co se divíte? Vězte, že se z našeho rodu mnoho pánů zrodí, ale jeden pokaždé bude panovat…“

Potom oděn v knížecí roucho a obut v královskou obuv vsedne oráč na bujného oře, avšak nezapomínaje na svůj stav, vezme s sebou své střevíce, zcela z lýčí ušité, aby je dal schovat pro budoucnost; a chovají se na Vyšehradě v knížecí komoře až podnes a na věčné časy.

~

Poeticky i prozaicky zakončil Kosmas vyprávění o příchodu Přemysla Oráče ze Stadic na knížecí dvůr: A když cestu dokonali a již již se blížili k hradu, pospíšila jim vstříc paní, obklopená svými dvořany. Podavše si ruce, vešli s velikou radostí do příbytku, posadili se na pohovkách, občerstvili se darem Cereřiným a Bakchovým a ostatek noci věnovali Venuši a Hymenaeovi. Tento muž, jenž vpravdě pro svou mužnost zasluhuje slout mužem, upoutal zákony tento bezuzdný kmen, nezkrocený lid mocí zkrotil a uvedl v poddanství, jež jej i dnes tíží, též vydal všechna práva, jimiž se tato země řídí a spravuje, sám s Libuší samou. – Pověst je pověst (kupř. Vyšehrad vznikl dávno po Pražském hradě, až na konci 10. století), ale nám teď jde o něco jiného: o zmiňované poddanství a zákony, tedy funkční stát, který byl odedávna – a neodvolatelně právě Libušinou věštbou a volbou lidu – provázán s přemyslovským rodem. Snadno je knížete dosadit, ale nesnadno dosazeného sesadit. (…) Jakmile bude povýšen, vy a vše, co máte, bude v jeho moci, to je Kosmovo poselství z počátku 12. století, ať už ve skutečnosti historické počátky Přemyslovců vypadaly jakkoli. Nejde o pohádku, ale mýtus, a viditelně také o státní ideologii.

Mýtus o věštkyni a oráči existoval již několik set let předtím – ve zkrácených, avšak možná věrohodnějších konturách jej zaznamenal i Přemyslovec Kristián na konci 10. století. Rovněž v jeho podání je výklad o bezuzdném kmeni předehrou k předání vlády Přemyslovcům a vzniku státu. Libušina věštba a Přemyslovo nastolení zachraňují lidi před zhoubným morem (epidemií), přinášejí i vyšší typ hradní a městské civilizace (vznik Prahy) a zákony státu.

■ Kristiánova legenda (10. stol.)

Ale Slované čeští, usazení pod samým Arkturem [hvězdou Velkého vozu, tj. na severu] a oddaní uctívání model, žili jako kůň neovládaný uzdou, bez zákona, bez knížete nebo vládce a bez města, potulujíce se roztroušeně jako nerozumná zvířata, toliko širý kraj obývali. Konečně když byli postiženi zhoubným morem, obrátili se, jak pověst vypravuje, k nějaké hadačce se žádostí o dobrou radu a o věštecký výrok. A když jej obdrželi, založili hrad a dali mu jméno Praha. Potom nalezše nějakého velmi prozíravého a důmyslného muže, jenž se jenom orbou zabýval, jménem Přemysla, ustanovili si ho podle výroku hadaččina knížetem nebo vladařem, davše mu za manželku svrchu řečenou pannu hadačku. A když byli takto konečně vysvobozeni z rozličných ran morových, stavěli si v čelo po svrchu řečeném knížeti vladaře neboli vévody z jeho potomstva…

~

Proč si vybral Kosmas právě Stadice, co, kdy a kde se odehrálo – na prosté otázky jednoduchá odpověď: nevíme. Jen si stále opakujme, nejde ani o pohádku vyšperkovanou literárním vzděláním autorů, ani o vymyšlený příběh podle antických a raně středověkých předloh (i když tyto vlivy doložit můžeme), nýbrž o mýtus – a v něm o shodu s historickou realitou vlastně vůbec nejde.

Po celé věky byl ovšem mýtus velmi živý: Karel IV. svým privilegiem z r. 1359 osvobodil tři místní usedlosti od všech poddanských povinností s tím, že mají opatrovat posvátný lískový strom, jenž vyrazil z Přemyslovy otky (náčiní na odstraňování hlíny z pluhu), a ořechy dodávat na královský stůl. Privilegium potvrzovali panovníci i v dalších staletích, plody ze stadické lísky obohacovaly královské tabule prokazatelně až do r. 1701 a možná svou roli plnily i během korunovací (několikrát máme doloženo sypání lískových oříšků před krále).

Nápis hlásá, že zde stával „Přemyslův statek“

Železnou otku (škrabadlo), z níž by líska vyrašila stěží, si kvůli rýmu prvně „domyslel“ takřečený Dalimil: On se ale neměl k činu, konec otky vetkl v hlínu (ve staročeštině A jakož jeho dotku, Přemysl vstrči v zemi otku). Původní Kosmův text logicky uvádí stimulus – suchý (lískový) prut čili tzv. bodec k pohánění volů, jak se píše kupř. ještě v Pulkavově kronice: Zarazil náhle do země prut, jímž poháněl voly. Dalimilův popis však ovlivnil i novodobé překladatele, a tak v současných vydáních najdeme místo suchého poháněcího bodce otku.

Tzv. Královské pole za Stadicemi při cestě do Řehlovic, jehož dnešní úprava je z r. 1823, bylo uctívaným místem zcela jistě od 14. století, ale zřejmě již dříve. Pomník s pluhem tu stojí od r. 1841, architekt Franz Staumann a sochař Josef Max jej zhotovili na náklady hraběte Ervína Nostitz Rienecka; nahradil vzrostlou lísku, kterou zničila povodeň. Český nápis hlásá, že Zde od pluhu Přemysl k wéwodstwj powolán. Wzdělany MDCCCXLI, jeho obsahově totožný německý protějšek (kraj byl do druhé světové války povětšinou německý) byl nahrazen variací Komenského citátu Vláda vrátila se do rukou tvých, ó lide český. 1945. Maxovy bronzové reliéfy zpodobňují příjezd Libušina poselstva do Stadic, na zadní straně uvítání Přemysla kněžnou. Naproti tomu označení jednoho ze stavení v obci jako statku Přemyslova je ničím nepodloženým nesmyslem.

Zadní část pomníku

Nejasný vztah ke stadickému mýtu má ještě jedno místo v okolí: Volská hora (dříve též Přemyslova skála). Objevila se až v poněkud bájeslovném vyprávění Hájka z Libočan v 16. století: Přemysl osten [prut], kterýž v ruce měl, v zemi vetkl a odvázav voly: „Jdětež tam, odkudž jste vyšli,“ řekl. Kteřížto pozdvihli se, jako by vzlétli, a pod oblaky se vznášeti počali a odtud sníživše se, skála jedna pode vsí velmi veliká, ta ukázala se, jako by se otevřela, a oni se tam vnesli, kteráž se po nich zavřela. Z kteréžto skály voda jako hnojná aneb jako by z chléva tekla, takovou vůni má až do dnešního dne. – Blamáží skončil i objev „Přemyslovy otky“ z r. 1836: Nalezl nádeník Ignatz Honolke…, když na pravém břehu Bíliny pod tzv. Volskou horou lámal kámen ke dláždění cesty, mezi tamním kamením zcela zrezivělou a neobvykle velkou otku. (…) Rychtář Guth … připadl hned na myšlenku, že by to mohla být otka prvního českého vévody Přemysla. Byla to však pravěká sekyrka.

Kdo byli bájní Libuše s Přemyslem, jaký význam má to, že praotec knížecího rodu byl oráčem? Kvůli tomu byly popsány stovky stran. Libuše a Přemysl byli nejspíš bohové, svou roli možná sehrálo též Přemyslovo dvojče Nezamysl. (Vnímáte tu podobnost jmen, přemýšlejícího a „nemyslícího“ sourozence?) Orba v sobě vždy nesla magický význam, orbou se vyměřovala města, zakládaly státy (vzpomeňte na Romulovu brázdu a vraždu Rema, jenž ji neoprávněně překročil); berme v úvahu, že oborání sídla bývalo v dávných dobách skutečně obranným a ochranným prostředkem – třeba proti epidemiím všeho druhu. Tento obřad je doložen z několika míst v Evropě: polonahé či úplně nahé ženy nebo jinde muži vyrývali brázdu kolem vesnice, vytvářeli jakýsi magický ochranný kruh. Nelze pominout ani donedávna praktikovaný rituál první orby, první vyorané brázdy, doprovázený simulovaným, popřípadě skutečným pohlavním aktem. Mějme na paměti, že se vždy jednalo o hlubší skryté významy; při takovém rituálu nejde jen o brázdu či akt samotný – jde o zajištění ochrany, úrody, pokračování rodu a života, a třeba i knížecí vlády (bájné oráče známe rovněž odjinud, z Irska stejně jako z Polska).

Mýtus svatého sňatku je další zvažovanou variantou – sňatek s pannou hadačkou (jindy má ovšem alespoň jednoho milence, v jiných zemích je líčena jako nevázaná žena) zaručuje věčnou vládu nad zemí i lidem, a to zase souvisí s nastolovacím rituálem knížat, který je stálým opakováním této první volby atd.

A navíc: při výkladu symboliky rituálů, magie a gest se nesmíme pohybovat jen v českém rámci, podobné – místy až nečekaně totožné – rituály a mýty zaznamenáváme v celém evropském (a indoevropském) prostoru, od Jihoslovanů po Skandinávce, od Západoevropanů po Rusy. Tady už ale je zapotřebí vskutku odborného průvodce: tím nejlepším vám bude kniha Dušana Třeštíka Mýty kmene Čechů (2003).

Mytické postavy Libuše a Přemysla i příběh o jejich setkání v sobě nesou mnoho tajemného z pradávných časů počátku Čechů. Mýtus žije opakováním, stejnými rituály, které ho neustále zpřítomňují a oživují, zajišťují mu trvání. Magickým obsahem je naplněna Přemyslova orba, stejně jako sňatek s Libuší a nastolení na kamenný knížecí stolec (ve skutečnosti to byl velký neopracovaný balvan). Kristián a Kosmas dali stadickému příběhu klíčové místo ve zdůvodnění státní ideologie přemyslovského státu. A my, aniž bychom o tom museli nějak zvlášť uvažovat, to vnímáme shodně.

~

Popularitu Přemyslova mýtu dokládá též historka z r. 1445, jež vešla ve známost i v zahraničí – zapsal ji totiž pozdější papež Pius II., A. S. Piccolomini: V tomto království je nedaleko Prahy jakási ves, z níž odvozují svůj původ dávní čeští králové a v níž tamější sedláci požívají plné svobody a neplatí žádných jiných poplatků, leč každoročně jakousi nepatrnou dávku z lískových ořechů… K těmto přišel nedávno jakýsi venkovan, oděný pláštěm a žíněným rouchem, vylezl na strom a upletl si tam proutěnou chýžku … a po několika dnech osloviv venkovský lid řekl, že byl dříve v poustevně a že k němu přišli svatý Václav, patron království, a Jan Křtitel, kteří jej ujistili, že se stane českým králem… Hloupí venkované s tím souhlasili a … provolali jej ihned za krále, dali mu tělesnou stráž, a horlivě … mu vzdávali pocty… Brzy jiný člověk, znalý písma, byl učiněn kancléřem a napsal listy do království, v nichž vybízel hned ty, hned ony, aby přišli k svému králi, jejž nebesa zjevila ve vsi, z níž pochází královský rod. (…) I počalo se sem scházet mnoho lidí, slibovali králi poslušnost, skládali přísahy…, podněcovali vzpoury ve městech a uváděli již celé království do velkého strachu… (dopis z 21. 5. 1445) – Upřesnění přináší list Jakoubka z Vřesovic ze 14. 5.: Jakub, člověk můj úroční [poddaný] od Teplice, přišed do Stadic, i seděl ve kři pod lískou. A to trvalo od svatého Jiří [23. 4.], takže přílišně lidé … k němu šli, druhdy jich ke dvěma tisícema před ním bývalo; i z jiných zemí k němu již listy slali. (…) Jest již tak zjednáno, žeť na Roudnici v žaláři sedí. Posléze byl Jakub převezen do Prahy a po čase, když již o něj nikdo nejevil zájem, propuštěn.

MIKULČICE ~ MORAVSKÝ KRÁL ~ 871

Kořist z pádu říše Avarů na přelomu 8. a 9. století usnadnila cestu k likvidaci kmenového zřízení v jihomoravském a nitranském jádru pozdějšího státu Moravanů. Iniciativu převzal Mojmír, pokřtěný r. 831 – právě křest a vyhnání konkurenčního knížete Pribiny z Nitranska jsou považovány za počátek prvního slovanského státu, Velké Moravy. Jméno si ovšem vysloužila až později, získala ho zásluhou knížete Svatopluka (871–894) a jeho výbojů. Nevýslovná pevnost či město Rostislavovo, známé z franckých pramenů, je podle všeho dnešní hradiště Valy u Mikulčic. Lákavá je možnost, že tu bylo i hlavní město Svatoplukovy říše. Byl tu snad dokonce pohřben první arcibiskup Metoděj? – Dodejme ještě, že odbočka z českého prostředí k moravské tematice je jen zdánlivá. Jak vícekrát doložíme, počátky přemyslovského státu byly právě s Velkou Moravou úzce provázány, a navíc je naprosto jisté, že do jejích hlavních center opakovaně zamířil i první kníže Čechů Bořivoj.

■ Fuldské letopisy (9. stol.)

870 Svatopluk, synovec Rostislavův, dbal vlastních zájmů a svěřil se v ochranu Karlomanovi spolu s celým královstvím, které držel. Proto se Rostislav na synovce mocně rozhněval, činí mu tajně nástrahy a nařizuje, aby ho zardousili, když nic zlého nebude při hostině tušit. Avšak Svatopluk…, když mu to někdo znalý úkladů naznačil dříve, než vstoupili do domu ti, kteří ho měli zabít, vstal z místa hostiny, jako by se chtěl bavit se sokoly, a unikl připraveným úkladem. Když Rostislav viděl, že jeho úmysl byl prozrazen, pronásledoval s družinou svého synovce, … avšak … byl chycen do léčky, … zajat, spoután a … poslán do Bavor… Karloman, aniž potom narazil na odpor, vtrhl do jeho království a všechna města a hrady se mu podrobily. (…) Ludvík Němec … se poradil se svými velmoži a přikázal, aby mu byl předveden Rostislav, spoutaný těžkým řetězem. Byl sice odsouzen k smrti rozsudkem Franků a Bavorů, jakož i Slovanů, kteří přišli z různých krajů…, avšak [král] rozhodl, aby Rostislav byl pouze zbaven zraku.

Knížecí palác

871 Svatopluk … byl u Karlomana nařčen ze zločinu nevěrnosti a poslán do vězení. Slované, to jest Moravané, se domnívali, že jejich vévoda zahynul, a ustanovili si za vládce jakéhosi kněze jménem Slavomíra, příbuzného onoho vévody… Pokusil se bojovat s Karlomanovými vojevůdci Engilšalkem a Vilémem a vypudit je z obsazených měst… Mezitím byl Svatopluk Karlomanem propuštěn, neboť nikdo mu nemohl prokázat zločiny, z nichž byl obviněn. (…) Vrátil se do svého království a přiváděl Karlomanovo vojsko, jako by chtěl proti Slavomírovi bojovat: tak totiž obmyslně slíbil Karlomanovi, bude-li mu povolen návrat do vlasti. (…) Svatopluk [však], když ostatní budovali tábor, vstoupil do starého Rostislavova města a ihned podle slovanského zvyku nedodržel věrnost, zapomněl své přísahy a obrátil síly a snahy ne k přemožení Slavomíra, ale k pomstění potupy, kterou mu způsobil Karloman. A hned s velkým vojskem napadl v táboře Bavory, kteří netušili nic zlého a méně se strážili, a mnoho z nich zajal živých, když téměř všechny ostatní pobil…

~

Léta Páně 831 Reginhar, biskup pasovský, pokřtil všechny Moravany… – z krátké zprávy ve franckých letopisech není možná na první pohled zřejmé, že se zrodil stát, jemuž byzantský císař v 10. století přiřkl díky jeho slávě a velikosti v dobách Svatoplukových onačení Velká Morava. Francký záznam však není náhodný: dějiny moravské země jsou dějinami vyrovnávání se s vlivem Franků. Přijetí křesťanství bylo doprovodným znakem vzniku státu, s kmenovými institucemi zanikalo též pohanské vnímání světa. Frankové si již od doby Karla Velikého (768–814) dělali pomyslný nárok na střední Evropu, což brzy poznal Mojmír, jenž se tím zřejmě nehodlal příliš svazovat. Východofrancký král Ludvík Němec (tj. pro Slovany němý, mluvící nesrozumitelným jazykem) nahradil „neposlušného odvážlivce“ jeho synovcem Rostislavem (846–870). Problémy tím ale neustaly – i Rostislav se pokusil vymanit z říšského dohledu. Spolu se Svatoplukem (zřejmě spoluvladař či správce jednoho z hradských okrsků) si uvědomil, že nutným předpokladem rovnoprávného zařazení do společenství samostatných států je vytvoření církevní správy podřízené přímo papeži, tedy vznik arcibiskupství. Podmínkou bylo jednak sjednocení náboženských zvyklostí a řádů, jednak dostatečný počet loajálních kněží, a právě to byly od r. 863 hlavní úkoly Konstantina a Metoděje. Použití příbuzného slovanského jazyka (staroslověnština je jazyk jihoslovanský, západním Slovanům však srozumitelný) mohlo vyškolení domácích kněží jen urychlit, ale nezapomeňme, že jazyková stránka, jakkoli kulturně významná, je z pohledu církevně politického zadání vlastně druhotná.

■ Panonské legendy – Život Metodějův (9. stol.)

Rostislav, kníže slovanský, spolu se Svatoplukem poslali z Moravy k císaři Michaelovi poselství, pravíce toto: „Z boží milosti jsme zdrávi. Přišlo k nám mnoho učitelů – křesťanů z Vlach i z Řecka a z Němec, učíce nás rozličně. Jenže my Slované jsme lid prostý a nemáme nikoho, kdo by nás naučil pravdě a řádně nás poučil. Tak tedy, dobrý vladaři, pošli takového muže, který nám uspořádá veškeré právo.“ Tehdy řekl císař Michael Konstantinovi Filosofovi: „Slyšíš, Filosofe, tuto řeč? To nemůže vykonat nikdo jiný kromě tebe. Hleď, tady máš hodně darů, vezmi s sebou svého bratra opata Metoděje a běž. Vy jste přece Soluňané a všichni Soluňané hovoří čistě slovansky.“ (…) A tu zjevil Bůh Filosofovi slovanské písmo, a když ihned sestrojil písmena a sestavil text, vydal se na cestu na Moravu, vzav s sebou Metoděje. (…) A jakmile uběhla tři léta, vrátili se z Moravy, vyučivše žáky.

(V žádosti o vyslání misionářů se mimochodem nejednalo o nějaké zavlečení Moravanů do sféry východní pravoslavné církve: prosbu shodného znění zaslali moravští vládcové původně Římu, papež ale kvůli franckému tlaku odmítl, nemluvě o tom, že následně činnost bratrů při jednání v Římě v letech 867–869 a znovu r. 880 posvětil. Křesťanská církev byla navíc formálně jen jedna, oficiální roztržka /tzv. velké schizma/ přišla až r. 1054. V neposlední řadě na Moravu dorazili právě jen dva věrozvěstové, byzantský císař na akci neměl viditelně nějaký hluboký mocenský zájem.)

~

Jak stvrzuje úvodní citace z fuldských análů, cesty Rostislava a Svatopluka se vzápětí znovu protnuly. Formální spoluprací s říší (Karloman byl syn Ludvíka Němce) si Svatopluk zajistil podporu svých mocenských ambicí. Vládu po vícero peripetiích získal r. 871 a také ji – to již navzdory Frankům – udržel až do své smrti r. 894. Frankům se vliv na chod moravského státu nepodařilo uhájit; jasně to ukázala mírová jednání ve Forchheimu r. 874, kdy říše musela vzít na vědomí plně suverénní Svatoplukovu vládu. Podobně r. 890: při jednání v Řezně králi Arnulfovi nezbylo než respektovat, že přímá Svatoplukova vláda se rozšířila i na Čechy, kteří až do té doby měli nad sebou vládce svého rodu (odhadujeme z toho, že první český kníže Bořivoj právě zemřel a jeho syn a nástupce Spytihněv byl ještě nedospělý). To už ale nebyl jen moravský stát – během Svatoplukovy vlády se stal skutečně Velkou Moravou, jak ji ještě po stu letech obdivoval byzantský vládce. K jejímu moravsko-povážskému jádru s Nitranskem přibyly ovládnuté Čechy, Srbsko (za Krušnými horami), ale též severní Morava, také části Slezska, Slovenska, Panonie, Korutanska… Označení „Velká“ tedy opravdu nijak nepřehánělo, navíc Svatopluk dotáhl s Metodějovou pomocí do úspěšného konce plán naprostého církevního osamostatnění, když r. 880 papež Jan VIII. uzákonil vznik moravského arcibiskupství.

Pomník Cyrila a Metoděje (E. Venkov, 2009)

■ Papežská bula Industriae tuae – „Horlivosti tvé“ (880)

Vyptali jsme se Metoděje, ctihodného vašeho arcibiskupa, ve shromáždění našich bratří biskupů, zdali v základní články pravé víry tak věří a je ve slavnosti mše svaté tak zpívá, jak je známo, že činí svatá římská církev… My pak shledali jsme jej ve všech církevních naukách a náležitostech pravověrným a prospěšně působícím a k vám jsme jej odeslali zpět, aby řídil svěřenou sobě boží církev. A rozkazujeme, abyste jej přijali s náležitými poctami a úctou i s radostnou myslí jako vlastního pastýře, ježto z naší apoštolské autority potvrdili jsme mu výsadu jeho arcibiskupství…

~

Zájem o dění ve vzdálené říši projevili dokonce Arabové, díky nimž se uchoval popis státní organizace, společenského rozvrstvení a životního stylu privilegovaných (kníže a velmožové, hradské obvody), ale také doklady o vybírání daní (nutných mj. pro zajištění mnohatisícového vojska) a právním řádu. Neznámého arabského zpravodaje přitahovaly zejména vyhlášené pravidelné trhy. Konaly se v jednom z hlavních center Moravy, snad v Mikulčicích, avšak jistotu nemáme.

■ Arabská zpráva o Velké Moravě (9. stol.)

A mají leč malý počet soumarů a jízdní zvířata jsou jen u znamenitého muže. Jejich zbraně jsou krátké oštěpy, štíty a kopí a nemají jiných kromě těchto. Jejich náčelníkem je súbandž [župan], jehož poslouchají a jehož slovy se řídí. (…) Znamenitým a známým u nich je ten, jemuž se říká náčelník náčelníků a nazývají jej Swentbulk [Svatopluk], a ten je váženější než súbandž; a súbandž je jeho zástupcem. Tento vládce má jízdní zvířata a nemá jiného jídla z potravy leč to, co se vydojí z jejich mléka [kumys]. A má brnění znamenité, pevné a drahocenné. Město, ve kterém sídlí, se jmenuje Dž.r.wáb a mají v něm trh tři dny v měsíci a obchodují a prodávají na něm. (…) Jejich král od nich vybírá každoročně daň; jestliže nějaký muž z nich má dceru, vezme z jejích šatů jeden sváteční oděv ročně, a jestliže má syna, vezme z jeho šatů sváteční oděv také jednou ročně. Jestliže nemá ani syna, ani dceru, vezme z šatů jeho ženy nebo jeho otrokyně jeden sváteční oděv. Jestliže chytne ve svém království zloděje, nařídí jej zardousit nebo jej vypoví do sousedství okrsku v nejzazší části svých krajů.

Modrá – základy a rekonstrukce kostela

~

Lokalizace dějů spojených se vznikem a rozvojem státu Moravanů je eufemisticky řečeno nejednoznačná. Mikulčice byly vcelku průkazně onou nevýslovnou a všem starodávným nepodobnou Rostislavovou pevností, jak se objevují již v předsvatoplukovské éře ve franckých letopisech. Pro to, že by mohly být hlavním městem Moravy, svědčí rozloha areálu (až 50 hektarů) a četnost kamenných staveb (kostely i knížecí palác). Pochybnosti však nechybějí, protože další velká sídlištní aglomerace se rozkládala severněji proti proudu Moravy, v dnešním Starém Městě a Uherském Hradišti. Výzkum tu zkomplikovalo pozdější osídlení, zatímco záplavová oblast Valů u Mikulčic byla lidmi opuštěna již ve 14. století. Uvažuje se rovněž o jakési dvoupólovosti: politické centrum v Mikulčicích by doplňovalo středisko duchovní, a tedy i sídlo arcibiskupa v Uherském Hradišti – Sadech.

Záhadou tak zůstane navždy třeba to, kde byl Metodějem pokřtěn první Přemyslovec Bořivoj, když navštívil Svatopluka. Do obou lokalit tradice také klade uložení Metodějových ostatků: legenda sice přesně popisuje umístění hrobu ve velkém chrámu moravském po levé straně ve stěně za oltářem svaté Bohorodičky, ale zapomněla pojmenovat místo. Žádný přesvědčivý důkaz o arcibiskupově hrobce neexistuje dodnes, i když laičtí badatelé i vědci jich předložili, často velmi spletitých, ale stejně tak fantaskních, nespočet. (Konstantin v předtuše smrti vstoupil pod jménem Cyril do kláštera a je pohřben v Římě v kostele sv. Klimenta.) Není identifikován ani žádný pohřeb moravského vládce.

Roku 894 zemřel nešťastně Svatopluk, vévoda Moravanů a pochva vší věrolomnosti, když dychtě po lidské krvi, obcházel všechny sousední země a uváděl je lstí a klamem ve zmatek – letopiscovo ulehčení vyjadřuje stanovisko Franků, kteří Svatopluka a jeho zemi nedokázali ovládnout. Pro nás, abychom si vypůjčili slova dalšího dobového kronikáře, zůstane mužem mezi svými nejrozvážnějším a duchem nejbystřejším, tím, kdo z mojmírovského jádra učinil fungující suverénní stát a následně Velkomoravskou říši, jejíž vliv poznamenal celou střední Evropu. Svatoplukova Velká Morava byla též prvotní inspirací a vzorem při budování českého přemyslovského státu. Obavy z rozdrobení otcova odkazu bojem mezi dvěma syny (že byli tři, uvedl až byzantský císař v zápisu pověsti o prutech) nebyly sice liché, ale největší hrozbu představovali kočovní Maďaři. Smetli velkomoravský stát, osudovým se však jejich výboje staly i pro jejího věčného soupeře, Východofranckou říši.

■ Byzantský císař Konstantin Porfyrogennetos (10. stol.)

Moravský panovník Svatopluk byl statečný a vzbuzoval hrůzu u sousedních národů. Tento Svatopluk měl tři syny, a když umíral, rozdělil svou zemi na tři části a každému z tří synů odkázal po jedné části. Prvního ze synů však ustanovil velkým knížetem a rozhodl, aby ostatní dva byli podřízení rozhodování prvního syna. Napomenul je, aby se nedostali do rozporů a nepostavili se proti sobě, a ukázal jim takový příklad: dal přinést a svázat tři pruty a podal je prvnímu synovi, aby je zlomil. Když ten na to neměl dost sil, dal je druhému a pak třetímu. Potom ty tři pruty rozvázal a dal každému po jednom. Ti je vzali, a když je vybídl, aby pruty zlomili, snadno je přelomili. Tímto příkladem je napomenul a pravil: „Zůstanete-li svorni a v lásce, budete nerozdělitelní a neporazitelní nepřáteli. Vznikne-li mezi vámi spor a nesvár, rozdělíte-li se ve tři říše a nepodrobíte se prvorozenému bratrovi, zničíte se navzájem a sousední nepřátelé vás zcela vyhubí.“ Po Svatoplukově smrti žili bratři rok v míru, ale pak mezi nimi vznikl spor a nesvár a upadli do občanské války. Napadli je Turci [Maďaři], zcela je vyhubili, ovládli jejich zemi a dodnes v ní sídlí.

Půdorys jednoho z mikulčických kostelů

~

Valy u Mikulčic jsou původem již předvelkomoravské vodní hradiště (údolní niva Moravy), rozšířené v 9. století. Celková rozloha aglomerace činila až 50 ha, z toho opevněné hradiště 10 ha (předhradí 3 ha + akropole). Prokazatelné jsou zbytky devíti kostelů nejrůznějších stavebních typů a tvarů (včetně rotund a křticích kaplí – baptisterií). Bazilika o rozloze 36,5 × 12 metrů (vnitřní prostor 130 m2) je největší velkomoravskou církevní stavbou. Poblíž ní se nacházely zbytky nejspíš knížecího paláce (26 × 10 m). Odkryto bylo 2 500 hrobů vesměs z 9. století, běžná zástavba, řemeslnické dílny, opevnění, brány, tři mosty atd. V době rozmachu tu současně žilo až 2 000 lidí, z toho 300 na vlastním hradě. Jediná stojící stavba z velkomoravské doby a nejstarší kostel střední Evropy se nachází ani ne dva kilometry od mikulčické akropole, na druhé straně řeky Moravy na Slovensku. Je to kaple sv. Margity v Kopčanech, jednolodní obdélný kostelík s pravoúhlou apsidou (9 × 5 m). Nedávný průzkum dlouho opomíjené památky potvrdil velkomoravský původ stavby; originální zdivo je zachované snad až z 80 procent.

LEVÝ HRADEC ~ POKŘTĚNÝ KNÍŽE ~ 883

Po mytickém knížecím páru Libuši a Přemyslovi připomíná Kosmas posloupnost dalších sedmi vladařů – ohledně historických faktů jsme na tom však podobně jako u Přemysla Oráče. Jedná se o pouhý nejasný ozvuk dávných časů, či jsou to snad jména skutečných kmenových knížat? Ostatně sám kronikář přiřazením těchto pasáží k „bájnému vyprávění starců“ přiznává svou nejistotu, kterou dotvrzuje i slovy pomlčme o těch, o nichž se mlčí… Důležitý je závěr Kosmova rodokmenu: Hostivíta střídá na knížecím stolci jeho syn Bořivoj. V latinských pramenech zmiňovaný Goriwei, tedy Bořivoj, v roce 872 zhruba dvacetiletý Přemyslovec, se stal prvním historicky doloženým českým knížetem.

■ Kosmova kronika (12. stol.)

Přemysl, naplniv už dny, když ustanovil práva a zákony, byl vzat k zeti Cereřinu [bůh podsvětí Pluto], jejž za živa ctil jako boha. Po něm Nezamysl nastoupil vládu. Když toho smrt uchvátila, Mnata dostal odznaky knížecí. Když sešel z tohoto světa, Vojen se ujal kormidla vlády. Po jeho dožití Vnislav řídil knížectví. Když jeho život přetrhly Sudičky, Křesomysl byl posazen na výsost trůnu. Když byl vyrván světu, Neklan se zmocnil knížecího křesla. Když od něho život odstoupil, Hostivít na trůn nastoupil. O životě a stejně i o smrti těchto knížat se mlčí, jednak že jsouce oddáni břichu a spaní, nevzdělaní a neučení, podobali se dobytku, takže zajisté proti přírodě tělo bylo jim k rozkoši, duše na obtíž; jednak i proto, že nebylo toho času, kdo by perem zachoval paměti jejich skutky. Ale pomlčme o těch, o nichž se mlčí… Hostivít zplodil Bořivoje, jenž první z knížat byl pokřtěn od ctihodného Metoděje, biskupa moravského, za časů císaře Arnulfa a krále moravského Svatopluka.

Kostel sv. Klimenta

(Podle kuriózní teorie V. Karbusického je seznam bájných knížat zcela fiktivní – Kosmas měl jejich jména vyčíst ze špatně pochopeného staroslověnského, příp. staročeského textu: Krok’ kazi /Th…k…/, lubo… pŕemyśl… nezamyśl…m…na ta voj’n…ni zla, kr’z…my s… neklan…/am/…, gosti vít… – tedy ve volném přepisu: Zastav svůj krok, cizinče /Němče, Theute/, a raději přemýšlej; nezamýšlíme /na tebe/ ani vojny ani zla, kříži se neklaníme, hosty vítáme… – V odborných kruzích však tento názor nenašel žádné zastánce.)

■ Francké letopisy (9. stol.)

872 Znovu jsou posláni Karlomanovi na pomoc proti Slovanům někteří z Frank, jiní jsou určeni proti Čechům. A ti pět knížat, jejichž jména jsou Svatoslav, Vitislav, Heřman, Spytimír, Mojslav, Bořivoj a která se s velkým množstvím lidu pokoušela bouřit, s pomocí boží obrátili na útěk a jiné pobili a jiné zase zranili. Někteří také utonuli v řece Vltavě, ti však, kdož mohli uniknout, utekli se do měst. Poté, zpustošivše nemalou část té země, vrátili se bez pohromy.

~

Příběh Levého Hradce je příběhem počátků přemyslovského státu. První historicky doložený český kníže Bořivoj je prvně zmiňován v souvislosti s boji mezi Východofranckou říší a Velkou Moravou jako jeden z vícera vůdců – v latinském originále Zventisla, Witislan, Heriman, Spoitimar, Moyslan, Goriwei. (Mimochodem, všimli jste si drobného rozporu mezi číslovkou pět a šesti jmény v zápise franckého analisty? Historikové však s jistotou prokázali, že Bořivojovo „šesté jméno“ bylo již v originálním rukopise, jedná se podle všeho jen o drobné písařské přehlédnutí, jakýsi překlep v číslovce.)

V Čechách již od 6.–7. století existoval jediný velký kmen Čechů, který měl v čele jako své mluvčí sbor knížat. Knížata by se ráda zbavila kmenových institucí a stala se skutečnými vládci, neměla však na to dost sil (počet knížecích družiníků sotva přesáhl pár desítek) – a kmen chtě nechtě musel respektovat tuto svou kolektivní knížecí reprezentaci, i když měla nakročeno k porušení kmenové rovnosti. Kýžený impuls k řešení patové situace přišel od mocného souseda – Svatoplukovy Velké Moravy, jež předtím úspěšně uhájila svou nezávislost na francké politice a roku 880 dosáhla i úplné církevní samostatnosti v podobě vlastního arcibiskupství.

Označení Velkomoravská říše se doslovně vzato vztahuje výhradně k vládě Svatoplukově (871–894); ten urovnání vztahů s Franky využil v 80. letech k mohutné ofenzívě, jež pod nadvládu státu Moravanů přivedla Čechy, polské Vislany, Srby, Korutance a další etnika v širokém prostoru střední Evropy. A právě tady začíná Kristián svůj takřka kronikářský úvod k legendě o sv. Václavovi a Ludmile, vzniklé v letech 992–994:

Kostel sv. Klimenta

■ Kristiánova legenda (10. stol.)

Skvěje se květem vynikající krásy a mladistvé síly, navštívil Bořivoj jednoho času v nějaké záležitosti své a lidu sobě svěřeného svého vévodu nebo krále Svatopluka na Moravě a byl od něho laskavě přijat a pozván společně s ostatními na hostinu. Ale nebylo mu dovoleno usednout mezi křesťany, nýbrž byl vyzván, aby se posadil po způsobu pohanů před stolem na podlahu. A tu prý mu řekl biskup Metoděj, jemuž bylo líto jeho ponížení: „Jaká běda, ty, muž tak vynikající, a nestydíš se, žes vyhoštěn ze sedadel knížecích, ačkoliv sám také vévodskou moc a hodnost máš, ale raději chceš pro hanebnou modloslužbu s pasáky sviní na zemi sedět.“ On pak řekl: „V jaké nebezpečenství bych se vydal pro tuto věc, nebo co dobrého by mi přineslo náboženství křesťanské?“ „Jestliže se zřekneš model a zlých duchů v nich sídlících,“ pravil biskup Metoděj, „staneš se pánem pánů svých a všichni nepřátelé tvoji budou podrobeni moci tvé a potomstvo tvé každodenně vzrůstat bude jako převeliká řeka, do níž se vlévají proudy rozličných potoků.“ I řekl Bořivoj: „Jestliže tomu tak jest, co překáží, abych byl pokřtěn?“

~

Pro Svatopluka bylo výhodné opřít se na dobytých územích o místní správu, o někoho, kdo má autoritu a prostředí dobře zná, takový způsob ovládnutí nevyžaduje trvalou přítomnost velkého množství bojovníků. Nevíme ovšem, proč si Svatopluk jako svého zástupce v Čechách vybral právě Bořivoje. Snad kvůli jeho centrálnímu sídlu ve středu země, nebo prostě byl Bořivoj k takové součinnosti nějak jinak vhodně disponovaný, a navíc dostatečně ochotný? Svatoplukův „náměstek pro českou kotlinu“ však po vzoru svého pána hodlal vybudovat stejné uspořádání, jako poznal na Moravě: stát v čele s jedním vladařem.

Levohradecká ostrožna

To je skutečný důvod Bořivojova křtu: rovnoprávnost vzhledem ke Svatoplukovi a spolupráce s ním, i když popsanou formu nátlaku nerovného stolování známe též odjinud. Svatopluk křest jistě zorganizoval, z jeho pověření jej provedl arcibiskup Metoděj († 885). Když Bořivojovi sliboval, že se stane pánem pánů svých, tak vlastně jeho ústy Kristián předjímá stav z konce 10. století. Situace se totiž obrátila: po zániku Velké Moravy byla Boleslavem I. podřízena Čechám. Politický význam křtu je zásadnější než duchovní, v dobovém chápání navazoval úzké politické, takřka pokrevní spojenectví. Nešlo primárně ani tak o víru jako o nový společenský pořádek, křest Bořivoje a jeho družiny ostatně následoval takřka bezprostředně po sotva zběžném náboženském poučení. Nešlo ani o christianizaci celých Čech, vždyť kníže dostal pro potřebu svého dvora právě jen jednoho kněze.

■ Kristiánova legenda (10. stol.)

Druhého dne Metoděj poučil vévodu i s třiceti dvořany, kteří s ním přišli, o základech víry, a když podle obyčeje vykonali obřadný půst, obrodil je přeposvátným pramenem křtu. A když jej ve víře Kristově plně vzdělal, dovolil mu, obohativ ho mnohými dary, aby se vrátil domů, a dal mu s sebou kněze ctihodného života jménem Kaicha. Navrátivše se pak domů, usadili řečeného kněze na hrádku, jehož jméno bylo [Levý] Hradec, a založili tam kostel ke cti blahoslaveného Klimenta, papeže a mučedníka, satanovi mnoho škod působíce a lid Kristu Pánu získávajíce.

Když to pozoroval onen věrolomný had, chopiv se svých vlastních zbraní, hleděl obnovit starý boj. Ve veškerém lidu českém roznítil vzpouru proti knížeti, protože prý opouští otcovské mravy a přijímá nový a neslýchaný křesťanský zákon svatosti. Povstanou proti němu svorně a jednomyslně a snaží se ho vypudit ze země, ba pokoušejí se i života ho zbavit. Když to kníže poznal, odešel od nich a znovu se uchýlil na Moravu ke králi Svatoplukovi a k biskupu Metodějovi. (…) Kníže, když dlel na Moravě, učinil Bohu všemohoucímu slib, jestliže ho Pán přivede se ctí zpět do vlasti, že postaví baziliku ke cti blahoslavené matky boží a věčně neporušené Panny Marie, když se vrátil, bez prodlení hleděl splnit svůj slib na samém hradě Praze.

~

Křesťanské obřady vyžadují příslušný svatostánek, vznikl hned po Bořivojově návratu na jeho rodovém hradišti v Levém Hradci (dnes místní část Žalov v Roztokách u Prahy). Byl zasvěcen sv. Klimentovi, oblíbenému světci Konstantina a Metoděje, jehož ostatky měli přenést od Černého moře do Říma. Kostel stejného zasvěcení tu najdete dodnes – při pohledu na jeho gotickou loď a barokně upravenou věž vás napadne, že nemůže jít o původní Bořivojovu stavbu. Až do 90. let 20. století za ni byla vydávána rotunda, jejíž základy si můžete prohlédnout pod podlahou dnešního kostela; výzkumy Petra Sommera však dokázaly, že se jedná o stavbu z 11.– 12. století. Musíme tedy konstatovat, že podobu původního kostela neznáme. S ohledem na obvyklou spjatost kostelních staveb s daným místem lze hypoteticky uvažovat o tom, že stál na stejném místě jako později vzniklá rotunda a docela dobře si dokážeme představit, že naše nejstarší křesťanská svatyně byla nevelkou dřevěnou stavbou, jejíž stopy nenávratně zmizely.

Další události měly rychlý spád. Vzpoura proti novému náboženství byla současně (a možná především) vzpourou proti nadvládě Velké Moravy a počínajícímu panování Bořivojovu, které likvidovalo kmenové instituce. Kníže musel hledat podporu u svého moravského ochránce, nejspíš r. 884 byl „vrácen“ do Čech. Jeho ctižádostivost ho však nevedla zpět k malému levohradeckému kostelíku. Novou svatyni, zasvěcenou P. Marii, nechal vybudovat na nejdůležitějším místě kmene, na jeho shromaždišti: na sněmovním poli na hradčanském návrší nad Vltavou. Místo si ohradil, přisvojil si i kamenný stolec určený k nastolování knížat. Vznikl hrad – a vzniklo jádro českého státu (podrobněji v příští kapitole).

Kníže si svého nového postavení příliš neužil. Legendista Kristián uvádí, že Bořivojova polabskosrbská manželka Ludmila se mu původně rovnala v bludu pohanském, obětujíc modlám, tak také napodobujíc ho v náboženství křesťanském, ba vynikajíc ctnostmi nad ctnosti svého muže, stala se vskutku služebnicí Kristovou. Měl pak s ní jmenovaný kníže tři syny a tolikéž dcer, a … každodenně více moci nabýval i s veškerým svým národem a knížectvím. A dokonav běh času svého a naplniv dobrými skutky své dny, uzavřel den poslední dovršiv třicátý pátý rok svého života.

Soudobý francký zpravodaj hlásil, že roku 890 se přímá vláda moravského Svatopluka rozšířila i na Čechy, kteří až do té doby měli nad sebou vládce svého rodu. Asi pětatřicetiletý či šestatřicetiletý Bořivoj tedy nedlouho předtím, na konci 80. let, zemřel, když syn a nástupce Spytihněv byl ještě nedospělý (necelých patnáct?). Datum Bořivojova narození tedy musíme klást do 1. poloviny 50. let, snad těsně za rok 852. Zhruba ve dvaceti – jako kmenový kníže – by r. 872 bojoval s Franky, rok nebo dva poté se oženil s Ludmilou (přežila ho více než o třicet let), ve třiceti se stal křesťanem.

Valy akropole

Levý Hradec již v 10. století ztrácel na významu, ale povědomost o rodovém hradišti Přemyslovců spojeném s prvopočátky křesťanství v Čechách přežívala. Tak ještě r. 982 tady proběhla volba druhého pražského biskupa Vojtěcha: „Chtěj nechtěj, naším biskupem budeš a byť nerad, pražským biskupem slouti budeš. (…) Tebe všechno duchovenstvo za hodného, tebe veškerý lid provolává za schopného k biskupství.“ Tato volba se stala nedaleko od hradu Prahy na hradě Levém Hradci… (Kosmas)

I když už tu sídlili jen knížecí úředníci, vyrostla zde kamenná rotunda, již ve 13. století nahradil gotický kostel. Stojí na působivém místě 60 metrů vysoké ostrožny, na níž můžeme stále rozpoznat původní dvojdílnost masivně opevněného hradiště, vzniklého v počátcích 9. století – knížecí akropoli (rozloha 3,6 ha) s kostelem a předhradí (2,8 ha). Právě zde se začal odvíjet příběh našeho státu, jemuž Bořivojovi potomci vládli více než 400 let.

PRAŽSKÝ HRAD ~ KAMENNÝ STOLEC ~ 885

Zůstaňme ještě chvíli ve vzrušující době českých státních počátků, do nichž jsme vkročili při minulém levohradeckém zastavení. Jakkoli jde o mimořádně složité a stále diskutované téma, za jisté lze mít, že to byl možná již Bořivoj († 888/890), ale rozhodně pak jeho syn Spytihněv (vládl 894–915), jenž posvátný okrsek s kamenným knížecím trůnem na vysokém ostrohu nad Vltavou přeměnil v opevněný hrad. Událost, jejíž význam je bez nadsázky dějinný.

Tehdy … vznikl první český stát, protože se zde kníže postavil proti svému lidu a místo aby spravoval jeho věci z jeho pověření, začal mu vládnout ze své vlastní moci, a vzal tak na sebe plnou a bezvýhradnou osobní zodpovědnost za jeho osudy, která je údělem každé moci. Stalo se to na tomtéž místě, na němž až podnes sídlí hlava českého státu. To o sobě nemůže (s výjimkou Říma) říci žádné hlavní město v Evropě. Pro českou státnost je to jeden z jejích nejvíce charakteristických rysů. Je-li totiž státnost tíhnutím občanů ke státu jakožto k formě své existence, znamenalo to v Čechách zároveň vždy tíhnutí k jejich středu, ku Praze, ke Hradu a ke kamennému stolci uprostřed něho. (D. Třeštík)

Ostrožna Pražského hradu

Svatoplukem zaštítěný Bořivojův křest na Velké Moravě (před r. 885) jsme již popsali, stejně tak založení prvého kostela na Levém Hradci, přesto se k dopadům těchto kroků znovu vrátíme. Prvním zpravodajem nám i tentokrát bude Přemyslovec Kristián, budeme však číst poněkud pozorněji a důkladněji.

■ Kristiánova legenda (10. stol.)

Ve veškerém lidu českém [byla roznícena] vzpoura proti knížeti [Bořivojovi], protože prý opouští otcovské mravy a přijímá nový a neslýchaný křesťanský zákon svatosti. Povstanou proti němu svorně a jednomyslně a snaží se ho vypudit ze země, ba pokoušejí se i života ho zbavit. Když to kníže poznal, odešel od nich a znovu se uchýlil na Moravu ke králi Svatoplukovi a k biskupu Metodějovi. (…) Ale lid, setrvávaje ve své nepravosti, nějakého vévodu Strojmíra, … který uprchnuv ze své země žil jako vyhnanec u Němců, přivede zpět domů … a ustanoví si ho knížetem. Ale … byl rychle zmařen záměr nešlechetníků. Neboť ten vévoda, kterého si vyvolili, ačkoli z nich pocházel, zapomněl v dlouhém vyhnanství mluvit svou rodnou řečí. A proto je zavržen od [některých] svých vlastních volitelů… Kníže Bořivoj tam zanechal při svém odchodu přemnoho přátel, jedná se v jejich radě o tom, jak by se ukrotilo smýšlení lidu rozlíceného proti laskavému vladaři a jak by se popudilo vší mocí proti zrádnému vetřelci k jeho záhubě. Ale protože velká většina zrádců přála tyranovi, dohodnou se obě strany na tom, že vyjdou z metropolitního města, totiž Prahy, a že uváží na sněmovním poli, co by měly činit. Ale zrádná strana zrádců, křivě jednajíc, vzala si s sebou na to sněmovní pole tajně zbraně a krunýře a smluvili se mezi sebou proti straně spravedlivých na tajném znamení k vraždě, aby totiž někdo z nich, nebudou-li se stoupenci Bořivojovi tam s nimi chtít dohodnout, hlasitě a veřejně provolal tajné heslo, řka: Proměňme se! Proměňme se! – a tu aby … pobili svými meči všechny své odpůrce. Ale tento jejich ničemný záměr nezůstal nikterak utajen straně Bořivojově, a tak i tito obléknuvše si pod šatem krunýře, vyjdou na sněmovní pole, kde se mělo rozhodnout o ustanovení knížete. A když se straně Strojmírově nelíbila rada strany Bořivojovy, jeden z nich povýšiv svůj hlas zvolá: Hej, našinci, proměňme se! Když však uslyšeli a poznali ten hlas straníci Bořivojovi, kteří přišli v krunýřích pod šatem, zvolají: Dobře jsi řekl, hle, nyní se ukážeš v pestrých barvách proměněn. A tak sklávše ho mečem obrátili všechny jeho druhy na útěk a jejich nepravého knížete vyhnali z vlasti. Potom pospíšivše na Moravu, přivedou dřívějšího vévodu zpět a znovu ho dosadí na jeho místo. Poněvadž pak tento kníže, když dlel na Moravě, učinil Bohu všemohoucímu slib, jestliže ho Pán přivede se ctí zpět do vlasti, že postaví baziliku ke cti blahoslavené matky boží a věčně neporušené Panny Marie, když se vrátil, bez prodlení hleděl splnit svůj slib na samém hradě Praze.

~

Reakce kmene na přijetí nového náboženství byla vcelku zákonitá, známe ji i odjinud. Lidem se zdálo, že křesťanství boří jejich „staré pravdy“, hroutil se jim svět v té podobě, jak ho doposud znali a v němž se mohli cítit bezpeční. V našem případě se však k tomuto motivu družil další – a zdá se, že rozhodující: byla to vzpoura proti podřízenosti Svatoplukovu velkomoravskému státu a počínajícím státním pořádkům, které měly nahradit kmenovou rovnost.

Vyprávění o jakémsi protiknížeti Strojmírovi (který navíc zapomněl mluvit svou rodnou řečí!), možná Bořivojově příbuzném, je sice poněkud bájeslovné, avšak jeho reálný základ je více než pravděpodobný. Chystaná lest Strojmírovců (ukryté zbraně, tajné heslo jako signál k útoku na protivníky), napodobená a s úspěchem realizovaná Bořivojovými straníky, je ovšem pochopitelná pouze v kontextu místa, kde nakonec k vyřešení sporů došlo. K němu se rovněž vázal Bořivojův slib, že v případě svého úspěšného návratu postaví baziliku ke cti blahoslavené matky boží a věčně neporušené Panny Marie. Nikoli na rodném Levém Hradci, ale právě zde, na místě, jež definovalo celý kmen a jeho svobody, totiž na sněmovním poli, kam se chodilo – nalézat pravdu a právo ve shromáždění svobodných, rovných lidí – zásadně beze zbraně. Odhadujeme, že toto sněmovní pole se rozkládalo na dnešním Hradčanském náměstí. Tíhnutí k tomuto prostoru je ale dáno ještě dalším faktorem.

Pravděpodobné místo pahorku Žiži

Terén vysokého skalního ostrohu se nezdál být vzhledem ke svému členitému a rozeklanému tvaru příliš vhodný k obývání (do výsledné podoby ho zarovnala až další staletí, tehdy se lišil jak bohatým výškovým profilem a nerovnostmi, tak šířkou). Netradiční, avšak celkem výstižný popis hradního návrší vložil Kosmas do Libušiny věštby o vzniku Prahy: Toto místo na severní straně chrání hlubokým údolím potok Brusnice, na jižním však boku široká hora velmi skalnatá, která se … nazývá Petřín, převyšuje okolí. Hora toho místa se zkrucuje na způsob delfína, mořského vepře, směrem až k řece. Nedostatky zato vyvažovala výtečná strategická poloha, vltavský brod pod ním a vodní prameny v areálu zdánlivě „vyprahlé“ ostrožny (odtud možná i jméno Prahy; obvyklý výklad od prahů – peřejí na řece je nesprávný). Právě tady se snad již od 8. století (zcela jistě během devátého) rozkládal zvláštní okrsek vymezený jen nehlubokým příkopem, který rozhodně neměl obrannou funkci. Stopy lidské přítomnosti tu doložit lze, nemají ovšem charakter trvalého osídlení. Co tedy ve složitém terénu ohraničoval?

Dnešní Hradčanské náměstí bývalo sněmovním polem

Písemné prameny nabízejí vskutku skoupé informace, ale i tak poskytují určité vodítko: Věrný služebník …, vystoupiv v noci uprostřed hradu na vyvýšené místo, jež slove Žiži, zatroubil… – Po řádném dokonání obřadů pohřebních vzal za ruku synovce Břetislava a vedl ho ke knížecímu stolci… (Kosmas) Archeologická zjištění tomu neodporují: uprostřed ohraničeného okrsku, na pozdější hradní akropoli, byla další vyvýšenina – pahorek Žiži (Siži). Jméno se dá odvodit buď od „žáru“ (pohanských zápalných obětí), anebo od „sieža“ (sěd-ja = místa, kde se sedí). Obojí je příznačné: symbolický příkop z 8./9. století vymezoval posvátný, kultovní okrsek pohanského kmene Čechů a na pahorek Žiži lze umístit onen knížecí trůn, jeden kámen, který ještě teď stojí uprostřed hradu a pro který nejen nyní, ale již odedávna padlo mnoho tisíc bojovníků. (Vincencius, pol. 12. stol.) Ať už tento velký balvan stál v prostoru dnešního obelisku (na 3. nádvoří), nebo jakoby v závěru Svatovítské katedrály, byl symbolem vlády, obřadním místem nastolování kmenových knížat.

Bořivoj nemohl lépe naplnit svůj slib! Když ho podpora jeho přívrženců, ale také legendami nedoložený Svatoplukův vojenský zásah (pohřebiště Bořivojovy družiny jasně dokládá velkomoravské spojenectví) vrátil nejspíš r. 884/885 zpět do funkce „knížete všech Čechů“, založil nevelký kostel Panny Marie mezi sněmovním polem a posvátným okrskem, poblíž pahorku Žiži a jeho kamenného trůnu. Celý areál tím nejen pokřesťanštil, současně vysílal jiný vzkaz: Byl to symbolický akt dalekosáhlého významu. Znamenal radikální rozchod knížete s celým prastarým mravem, „pravdou“, kterou se řídili Čechové od pradávna. Zmocnil se totiž toho, co bylo symbolem svrchované vůle lidu volícího a dosazujícího svého knížete. Nemohl dát jasněji a srozumitelněji všem na vědomí, že staré časy nenávratně skončily, že nastupuje ten „nový a neslýchaný zákon“, proti němuž se lid jeho knížectví marně vzbouřil. Tehdy, někdy mezi postavením kostela na sněmovním poli u kamenného stolce a obehnáním tohoto posvátného místa hradbou nového Spytihněvova hradu, vznikl první český stát. (D. Třeštík, 1997) – Vzkaz byl jasný: nastal konec kmenové doby. Já, Přemyslovec Bořivoj, jsem váš jediný kníže, stejně jako Svatopluk vládne všem Moravanům a stejně jako Bůh vládne všem lidem na zemi. A tak tomu bude navěky. Přemyslovci budou dosazováni na týž kamenný stolec, ale již ne z vůle svobodného lidu. Trůn bude jejich majetkem, vždyť stojí uprostřed jejich opevněného hradu. Nastolovací ceremoniál bude uchován, jen se časem poněkud pokřesťanští. A tak tomu zůstalo až do konce 12. století, kdy dědičný královský titul odvál staré zvyky a s nimi i onen velký balvan, který beze stopy zmizel, ačkoli to byl (podle moderních historiků) nejdůležitější objekt české země po celý raný středověk či nejdůležitější insignie knížectví.

Bořivoj zemřel na konci 80. let, teprve v počátcích nových státních změn. Většinu plánů uskutečnil až jeho starší syn a nástupce Spytihněv (894–915). Byl to právě on, kdo trvale osídlil hradní ostrožnu, již nově vymezil důkladným valovým opevněním. Tak vznikl Pražský hrad. Brzy se začalo zaplňovat též podhradí (nejstarší částí města je dnešní Malá Strana), takže arabský návštěvník z Pyrenejského poloostrova mohl r. 965 jako vůbec první výstižně popsat Prahu coby město, jež … je vystavěno na řece, která je tam, z kamene a z vápna. Je menší, než jsou města [ve Středomoří], a větší, než jsou vesnice. V něm jest trh se vším zbožím [nutným] k cestování i k usedlému životu. Nad ním je velká opevněná tvrz a v ní je pramen vody tekoucí po povrchu a jeho voda prosakuje rovinaté části jejího údolí.

Jediným zřetelným pozůstatkem počátků Pražského hradu i českého státu je kostelík Panny Marie (dlouhý maximálně 7,5 m), částečně odkrytý v průjezdu mezi 2. nádvořím a zahradou Na Baště. Zanikl zdánlivě beze stopy po požáru ve 13. století a jeho znovunalezení bylo velkou výzvou pro moderní archeologii. Hypotéz o umístění této nejhledanější pražské stavby bylo do poloviny 20. století devět, ale žádná se nepotvrdila (badatelé kostel mylně hledali v centrální části Hradu). Písemné prameny přitom dávaly jen mlhavé vodítko. Roku 1092 knížete Břetislava II. pražský biskup sám uvítal s duchovenstvem a velikým procesím v hradní bráně před kostelem Panny Marie a dovedl ho ke stolci. (Kosmas)

Úspěšný byl až archeolog Ivan Borkovský: V roce 1948 jsem vyslovil názor, že zbytky zdiva a hřbitova před hlavní branou do Hradu, která tam existovala ještě za krále Vladislava II. Jagellonského, náležejí kostelu P. Marie. (…) K soustavnému výzkumu došlo až v roce 1950–1951… Za severní zdí průjezdu byly odkryty základy podlouhlé budovy zděné ze řádkového opukového kamene. Ukázalo se, že jsou to základy kostela…

Kostelík byl však v pozdějších časech tak zásadně přestavěn, že Bořivojův zakladatelský počin připomínají jen nepatrné zbytky zdiva a hrobky, původně nejspíš určené Bořivojovi. Zatímco ale tento kníže nakonec spočinul neznámo kde, uprostřed lodi mariánského kostela našel místo svého posledního odpočinku skutečný zakladatel Pražského hradu Spytihněv s manželkou.

■ Kosmova kronika (12. stol.)

Po řádném dokonání obřadů pohřebních [slepý Jaromír] vzal za ruku synovce Břetislava a vedl ho ke knížecímu stolci, a jako se vždy děje při volbě knížete, házeli přes mříže hořejší síně peníze, deset tisíc nebo ještě více, mezi lid, aby se netlačili na knížete sedícího na stolci, nýbrž raději chytali házené peníze. Když byl kníže posazen na stolci a nastalo ticho, Jaromír, drže synovce za pravici, pravil k lidu: „Hle, váš kníže!“ A oni zvolali třikrát: „Krlešu,“ to jest: Kyrie eleison [Pane, smiluj se]. A opět řekl Jaromír k lidu: „Přistupte z rodu Municů, přistupte z rodu Těpticů!“ a volal jmenovitě ty, o nichž věděl, že jsou zvláště ve zbrani mocní, ve věrnosti stálí, v boji udatní a bohatstvím vynikající. Seznav, že stojí u něho, pravil: „Poněvadž mi můj osud nedopouští, abych byl vaším knížetem, ustanovujeme vám tohoto a povyšujeme za knížete, abyste ho byli poslušni, jak je důstojno knížete, a povinnou věrnost mu zachovávali, jak náleží vládci. A tebe, synu, napomínám a opět a opět to v mysl ti vštěpovat budu, abys tyto zde ctil jako otce, ony miloval jako bratry a ve všech potřebách aby sis je bral za rádce. Těmto poruč hrady a lid k správě, neboť jimi země česká stojí i stála a státi bude navěky.“

(Při nastolení Břetislava r. 1035, spojeném s odstoupením knížete Jaromíra /srovnej příběh o Velízi/, Kosmas popsal původní ceremoniál u kamenného stolce.)

Zahrada Na Baště se vstupem ke kostelu P. Marie

BUDEČ ~ VÝCHOVA KNĚŽICE ~ 915

Z mlhavých státních počátků se hned po Levém Hradci a Pražském hradu vynořuje budečské hradiště. Oblast ovládl před koncem 9. století Bořivoj, jeho syn a nástupce Spytihněv (asi 894–915) tu založil kostel. Jeho jádro – loď o průměru 8,5 metru s klenbou ve výšce přes 12 metrů – zůstalo zachované do dnešních dob, aniž by je pozdější přestavby zásadně proměnily. Je to tedy náš vůbec nejstarší stojící kostel. Význam svatopetrské rotundy umocňuje to, že část dětství tu prožil kníže Václav, jemuž se tady mělo dostat důkladného vzdělání. Byl příští světec opravdu od dětství tím hochem vroucí mysli, jehož srdce prahlo po umění číst a psát? Je vůbec možné, aby nedlouho po začátku 10. století na Budči existovala panovnická škola?

■ I. staroslověnská legenda o sv. Václavovi (10. stol.)

Rotunda na Budči

Byl jeden kníže v Čechách jménem Vratislav a jeho žena se zvala Drahomíra. I narodil se jim prvorozený syn a na křtu dali mu jméno Václav. Když povyrostl a bylo třeba mu udělit postřižiny, otec jeho Vratislav pozval k nim jednoho biskupa s jeho notářem [správně: biskupa Notara] i s jeho duchovenstvem. V chrámě svaté Marie byla proň odzpívána mše, a potom biskup vzal hocha a postavil jej na rohu stupně před oltářem a požehnal jej slovy: „Pane Ježíši Kriste, požehnej tohoto hocha, jakos požehnal všechny své spravedlivé.“ A tak s požehnáním byl postřižen. (…) Jeho bába Ludmila dala jej vyučit v knihách slovanských pod vedením kněze, a on si dobře osvojil jejich smysl. Vratislav pak jej poslal do Budče, tam se hoch počal učit knihám latinským a osvojil si je dobře.

■ Kristiánova legenda (10. stol.)

[Bořivoj] měl také manželku jménem Ludmilu, dceru knížete Slavibora, z kraje slovanského… A jako se mu tato [původně] rovnala v bludu pohanském, obětujíc modlám, tak také napodobujíc ho v náboženství křesťanském, ba vynikajíc ctnostmi nad ctnosti svého muže, stala se vskutku služebnicí Kristovou. Měl pak s ní jmenovaný kníže tři syny a tolikéž dcer… A dokonav běh času svého a naplniv dobrými skutky své dny, uzavřel den poslední dovršiv třicátý pátý rok svého života. I ujal se po něm vlády jeho prvorozený syn Spytihněv… Napodobuje svého otce, zakládal chrámy boží, shromažďoval kolem sebe kněze a kleriky, jsa dokonalý ve víře Kristově, a dovršiv čtyřicet let svého života, odešel z tohoto světa ke hvězdám. Po jeho smrti se ujal správy knížectví … bratr jeho Vratislav, jenž měl manželku jménem Drahomiř, ze Stodoran, země pohanských Slovanů… Drahomiř povila tomuto knížeti dva syny, jednoho jménem Václava, druhého pak Boleslava. (…)

Když se tedy … vévoda Vratislav ujal vlády po svém zemřelém bratru, upevniv své panství, založil baziliku ke cti blahoslaveného Jiří mučedníka, ale byv překvapen smrtí, nespatřil jejího posvěcení, po němž dlouho toužil. Svého pak staršího syna Václava, hocha vroucí mysli, dal na vzdělání v zákoně božím a v písmě na hrad, jenž se nazývá Budeč, kde byl a je kostel zasvěcený od jeho bratra a předchůdce Spytihněva ke cti knížete apoštolů blahoslaveného Petra. A když, bystrého jsa rozumu, všechno, co mu učitel vykládal, přispěním Ducha svatého hluboko do paměti si vštípil a když mezitím jeho otec asi v třiatřiceti letech z tohoto světa odešel, byl povolán do hlavního hradu Prahy a na stolec otcovský od všeho lidu byl povýšen. Ale poněvadž ještě neodrostl věku chlapeckému nebo jinošskému, všichni velmožové, pojavše moudrý záměr, svěřili mladého vévodu i s jeho bratrem Boleslavem Ludmile blahoslavené paměti, služebnici Kristově, na vychování, dokud by s pomocí boží nedosáhli síly dospělého věku.

~

Spytihněv, mládenec opatrný [prozíravý], následuje šlépějí otce svého, dal kostel k poctivosti svatých Petra a Pavla apoštolův v městě Budči postaviti. A toho času v tom městě veliké učení v literách latinských bylo. Václav Hájek z Libočan v 16. století nepochyboval: podle něj bylo na Budči hned veliké učení v literách latinských. Ostatně podle takových „interpretací“ vznik školy zapříčinil již bájný Krok a vzdělána tam mohla být i samotná Libuše. Pohádkové bajky řeknete – a budete mít pravdu. Nějaká velká budečská škola je, ostatně nejen na začátku 10. století, opravdu nesmyslem. (Budeč byl název pedagogického ústavu, který před polovinou 19. století založil lékař, pedagog, spisovatel a filozof Karel Slavoj Amerling; jméno vybral právě s ohledem na tradici „budečské školy“. Samotný ústav pro vzdělávání učitelů byl však v Praze.)

Autoři legend byli vesměs kněží a řeholníci a sami pochopitelně ovládali umění písma, prošli klášterními či biskupskými školami. Možná v dobré víře, ve snaze přikrášlit Václavovu osobnost, přiřkli i jemu svou učenost, a dokonce též reformní náboženské zanícení, kterým by předstihl svou dobu o desítky let (reformní kláštery se začaly rozvíjet až ke konci 10. století). Pokud se navíc pozorně začtete do legend, zjistíte, že tu byl právě jeden učitel jménem Učen. Jeho jméno je ale nejspíš výsledkem práce legendistů, kteří tak po svém naložili s údajem, že tu působil kněz proslulý svou učeností: Václav vnuknutím božím již od útlého mládí stále toužil po vzdělání. Otec pak jeho, chtěje splniti touhu jeho srdce, poslal ho na hrad zvaný Budeč, aby se tam učil žaltáři u nějakého ctihodného kněze jménem Učena. Tu se pak počal blahoslavený Václav s myslí vnímavou a ochotně učiti, den ze dne lépe a lépe prospívaje… (legenda Crescente fide, 10. stol.)

Kostel P. Marie

Ovšem i tak bylo Václavovo vzdělání – měřeno dobovými měřítky – rozhodně slušné. Řada jeho kolegů z Evropy byla ještě několik staletí poté analfabety. K výkonu svého „vladařského řemesla“ přece potřebuje panovník umět jezdit na koni, bojovat, rozhodovat, orientovat se v politické realitě a jednáních, a ne umět číst či psát. Přemyslovské střední Čechy navíc neměly zázemí Karla Velikého (768–814), jehož dvůr se honosil podporou vzdělanosti (tzv. karolínská renesance). A císař sám se naučil také jen trochu číst, psát neuměl vůbec. Tak jak si tedy máme představit Václavovu výuku?

Memorování latinských žalmů a jejich srovnávání s psaným textem – to byl ještě dlouho ve středověku jediný způsob, jak se naučit číst. Tuto dovednost podporovalo i obtahování jednotlivých písmen, což sloužilo jejich lepšímu zapamatování; přitom si však neosvojíte umění psát, to vyžadovalo dlouhá léta dalších studií.

O Václavově znalosti slovanských, tedy staroslověnských knih píšou jen staroslověnské texty, při kritickém zkoumání neobstojí. A tak tyto informace dnes vnímáme jako tendenční nepravdivé zkreslení skutečnosti výchovy latinské. Rovněž zásluha (stárnoucí a nemocné) Ludmily na vnukově vzdělání může být zveličená. Propojit obě „svaté osobnosti“ společnými zážitky bylo pro příští legendisty nadmíru lákavé (i žádoucí). Latinské prameny zdůrazňují prvotní otcův impuls.

Životními daty knížete Václava žádná z legend opravdu nehýří. Zmiňují jen smrt jeho otce Vratislava a poručnickou vládu Drahomíry a pak Václavovu smrt ve Staré Boleslavi (kde se také v datech rozcházejí). Nicméně právě v souvislosti s Vratislavovým úmrtím (921) nám legendy poskytují záchytný bod. Vesměs se shodují v tom, že Václav byl ještě nedospělý na to, aby mohl plnoprávně jako skutečný vladař dosednout na knížecí stolec. Co si s tímto zdánlivě jasným údajem ale počít?

Hradiště s opevněním akropole

Dnes je to jednoduché, hranice zletilosti je dána jednotně zákonem, ale jak se tehdy určovala dospělost? Zas tak složité to není, podobně to fungovalo ještě po několik staletí. Dospělost byla dána zralostí fyzickou, dostatečným pohlavním vývinem, schopností zplodit děti: Léta přirozená v zemi české ne vedle jistého počtu let, nýbrž podle dokonalosti přirození se čtů. (Kornel ze Všehrd, 15. stol.) Tato dokonalost přirození ovšem přichází u každého jedince v rozdílném čase, navíc si uvědomíme, že dívky obecně dospívají o něco dříve než chlapci. A tak někdo může být vyspělý ve třinácti, jiný třeba v patnácti atd. A jak to tedy zjistit? Veřejným ohledáním, zkoumáním na veřejnosti – to „veřejné“ je na tom to rozhodující, ne někde v ústraní, množství hodnověrných svědků dává tomuto aktu právní váhu. Právě u knížat mužského i ženského rodu je to navýsost důležité, a tak tuto proceduru musel jistě podstoupit též Václav. Fyzicky plně dospělým ze začátku roku 921 nebyl, což je jeden z faktorů, který umožňuje datovat jeho narození někam na konec prvního desetiletí 10. století.

Další pomůckou pro určení Václavova věku jsou postřižiny zaznamenané už v nejstarších legendách ze 2. poloviny 10. století. Obřad podivného jména, ale jeho pojmenování je velmi výstižné. Podstatou je první důležité stříhání – „postřižení“ – vlasů, zase na veřejnosti, znamenající přechod ze stadia dětství, kdy byl chlapec vychováván a opečováván takřka výhradně matkou, do stadia mužské výchovy, pod patronaci otce. Vlastně jakýsi iniciační obřad známý i odjinud, původně z předkřesťanských časů. Zpravidla se odbýval v sedmém roce chlapcova věku. A zvlášť postřižení knížecího syna bývalo velkou slávou, vždyť si Vratislav (915–921) na pomoc přizval veronského biskupa Notara II., který obřad r. 915 provedl v tehdy jediném kostele na Pražském hradě, založeném již Václavovým dědem Bořivojem, v kostele Panny Marie.

A tak se roku 921 kvůli Václavově – možná třináctileté – nezralosti daly do pohybu události, které výrazně zasáhly do rodinného života tohoto příštího vladaře českého knížectví. Události, v nichž vedle jeho matky Drahomíry figurovala i Václavova babička Ludmila.

Rotunda

~

Václav se tedy narodil po r. 907 – v době vlády svého strýce Spytihněva (*asi 875–† 915). Jeho otcem byl mladší z bratrů Vratislav (*asi 888), matkou Drahomíra z lutického knížecího rodu Havolanů (okolí Berlína); jejich sňatek se uskutečnil asi roku 906. Kromě Václava a Boleslava (*asi po 909) měli ještě několik dětí, o kterých víme jen z nepatrných zmínek: dalšího syna (snad Spytihněva) a čtyři dcery (jménem známe jen Přibyslavu). Také první historicky doložený Přemyslovec Bořivoj (*asi 852–† asi 888/890) měl se svou ženou Ludmilou (sňatek asi 874/875), původem z polabskosrbského knížecího rodu (nikoli z Mělnicka!), nejen Spytihněva a Vratislava, ale podle některých legend ještě další čtyři potomky (syna a tři dcery).

Podle Kristiánovy legendy sehrála sestra sv. Václava Přibyslava důležitou roli při kompletaci bratrova těla ještě před vyzdvižením jeho ostatků ve Staré Boleslavi: Když ji Hospodin zbavil jha manželského, zcela se oddala službě boží… K té [Přibyslavě] přistoupil ve vidění blahoslavený Václav a pravil: „Ucho mi uťali pronásledovatelé moji, kteréžto od té doby, co bylo uťato, leží dosud mezi stromem stojícím vedle kostela a zdmi kostela samého.“ Obdrževši toto zjevení, vytrhla se ctihodná paní ze spánku, a vyhledavši to místo u kostela, nalezla poklad přesvatého ucha, kde vskutku leželo, a … šla k hrobu bratra a pána svého a mučedníka, s několika nejvěrnějšími v největší uctivosti jej otevřela, ucho tam vložila a s veškerou bedlivostí zase jej zavřela. Toto ucho bylo tedy po přenesení … těla nalezeno … tak neporušené a k tělu přirostlé, jako by se ho meč nikdy ani nedotkl. – Autor informaci převzal z jiné legendy, zmýlil se však při přepisu: nešlo totiž o ucho (latinsky auriculum), ale o kousek prstu (articulum).

~

A ještě základní budečská topografie: Hradiště v dobře chráněné poloze nedaleko Zákolan má rozlohu 15,2 hektaru; název je odvozen od osobního jména Budek („Budkův hrad“). Svou obrannou a správní funkci přestalo plnit ve 2. polovině 11. století. Na akropoli (3,5 ha) stály dva kostely: již připomenutá rotunda sv. Petra (věž přistavěna z apsidy ve 12. stol., úpravy 16.–19. stol., interiér 20. stol.), nejpozději od 16. století zasvěcená též sv. Pavlovi, a jednolodní kostelík P. Marie dochovaný v základech, resp. jejich rekonstrukci (snad z 2. pol. 10. stol., zanikl na začátku 19. stol.). Další nálezy: knížecí dvorec, rozsáhlé pohřebiště, hradba široká 7 a vysoká až 5 metrů (kolem celého hradiště, minimálně 2,2 km), později ještě rozšířená. Objevena též železná a kostěná pisátka (stily) coby pomůcky ku psaní. V těsném sousedství (Na Týnici) bylo v 80. letech 20. století odkryto další pohřebiště s hromadným hrobem snad až 60 lidí; až na tři lebky všechny ostatky patří mužům, zabitým v důsledku jednorázového konfliktu či masakru. Interpretace a datace nálezu však nejsou jednoznačné. Jedna z hypotéz říká, že by mohlo jít o doklad anexe Budče na přelomu 9. a 10. století, jiná spojuje vybití mužské osádky s převzetím moci Boleslavem I. po vraždě knížete Václava r. 935. Podle legend byli Václavovi lidé likvidováni především v Praze, ale jeho přívrženci se mohli nalézat i v dalších přemyslovských centrech: Ale vrahové svatého mučedníka, nehodlajíce toho, jejž až k smrti pronásledovali, ani po smrti šetřiti, rychlou jízdou do hradu Prahy pospíšili a všechny jeho přátele … rozličným způsobem krutě zahubili a jejich děti zaživa do hloubi řeky Vltavy potopili. (…) Neznáme jejich počtu a jmen pro množství jejich… (Kristián)

TETÍN ~ SNACHA A TCHYNĚ ~ 921

Hned tři kostely (z toho dva v jádru románské), pozůstatky hradu a zámek v nevelké vsi v dominantní poloze nad zákruty Berounky dávají tušit, že dějiny místa sahají do dávných dob; už podle Kosmovy kroniky jej založila Krokova dcera Tetka. Když kníže Bořivoj a jeho syn Spytihněv vymezili na konci 9. století několika hrady území, jež bezprostředně ve středních Čechách ovládali – jádro přemyslovského státu –, jistě netušili, že se jeden z hradů stane osudným Bořivojově ženě a Spytihněvově matce Ludmile, která je oba přežila o mnoho let. A že o konci její životní poutě a zároveň nesmrtelnosti jako svaté patronky rodiny rozhodne snacha Drahomíra, manželka druhorozeného Vratislava.

■ Kosmova kronika (12. stol.)

Krok … byl muž za svého věku naprosto dokonalý, bohatý statky pozemskými a v svých úsudcích rozvážný a důmyslný. K němu se sbíhali, jako včely k úlům, lidé nejen z vlastního jeho rodu, nýbrž i z celé země všichni, aby je rozsuzoval. Tento znamenitý muž neměl mužské potomky, zplodil však tři dcery, jimž příroda udělila nemenší poklady moudrosti, nežli jaké dává mužům. Z nich nejstarší se jmenovala Kazi, jež Medei z Kolchidy nic nezadala v znalosti bylin a věšteb ani Asklepiovi v lékařském umění, poněvadž často způsobila, že Sudičky ustaly od nedokončeného díla, a přiměla kouzlem i osud, by její vůlí se řídil. Proto i obyvatelé této země, když se něco zničí a vzdávají se naděje, že by to mohli znovu míti, mají o ní pořekadlo: „To nedovede ani Kazi napraviti.“ (…) Ctihodná byla i Tetka, co do věku byla však druhá, žena to jemného citu, a bez muže svobodně žila. Ta vystavěla a svým jménem nazvala hrad Tetín, polohou velmi pevný, na vrcholu strmé skály u řeky Mže. A navedla hloupý a nerozumný lid, aby se klaněl Oreadám, Dryádám a Amadryádám a ctil je. Zavedla též celou pověrečnou nauku a učila modloslužebným řádům; a tak dosud mnozí vesničané jsou jako pohané: jeden ctí prameny aneb ohně, jiný se klaní hájům, stromům nebo kamenům, jiný oběti vzdává vrchům nebo pahorkům, jiný se modlí k hluchým a němým bůžkům, jež si sám udělal, a prosí je, aby ochraňovali jeho dům i jeho samého. Třetí, věkem nejmladší, ale moudrostí nejstarší, nazývala se Libuše.

Kostely sv. Kateřiny (se zvonicí)

a sv. Ludmily

~

Když v únoru 921 po nedlouhé vládě (915–921) zemřel kníže Vratislav I., události nabraly nečekaně rychlý spád. Sněm velmožů odložil očekávané nástupnictví nejstaršího syna Václava (asi třináctiletého) na dobu jeho skutečné (tj. fyzické) dospělosti a rozhodl o regentské vládě Václavovy matky a vdovy po Vratislavovi, kněžny Drahomíry. Současně však – snad z obav z přílišné koncentrace moci v rukou této ženy – šalamounsky svěřil výchovu příštího knížete a také mladšího bratra Boleslava jejich babičce Ludmile. Jak se vzápětí ukázalo, usnesení nemělo dlouhého trvání.

■ Kristiánova legenda (10. stol.)

Václav byl povolán do hlavního hradu Prahy a na stolec otcovský od všeho lidu byl povýšen. Ale poněvadž ještě neodrostl věku chlapeckému nebo jinošskému, všichni velmožové, pojavše moudrý záměr, svěřili mladého vévodu i s jeho bratrem Boleslavem Ludmile na vychování, dokud by s pomocí boží nedosáhli síly dospělého věku.

Když to však uviděla matka řečených hochů, jež ovdověvši užívala vladařské moci svého muže, z popudu ďáblova vzplála veškerým hněvem jedovatého srdce proti služebnici boží Ludmile a zlým podezřením byla svírána, domnívajíc se, že skrze výchovu jinochů, kterou svěřil všechen národ její tchyni, bude sama zbavena vlády a majetku a tato že si získá veškerou vladařskou moc. (…) [Ludmila] dala po prostřednících vzkázat své snaše toto: „Po žádném podílu na tvé vládě nezatoužila má duše…, ani nechci panovat nad tebou. Vezmi si své syny, a jak je ti libo, s nimi vládni…“ Tak velmi vlídnou a laskavou prosbu svaté Ludmily její snacha, vévodkyně, nejen s pohrdáním odmítla splnit, ale vůbec vyslechnout. Když to [Ludmila] viděla…, odešla se svými lidmi z hlavního hradu a odebrala se na nedaleký hrádek, jenž se nazývá Tetín. (…)

Vévodkyně [Drahomíra] poslala nějaké své velmože, Tunnu a Gommona, se silnou tlupou na Tetín, aby zahubili tchyni… Když pak nastal večer, napadli násilníci její dům, a vylomivše bránu, ostatní své společníky ozbrojené meči a štíty postavili venku a jen náčelníci vrahů Tunna a Gommon s několika málo muži, vyrazivše dveře, vnikli s divokým pokřikem do ložnice, kde služebnice boží odpočívala. Tu k nim promluvila blahoslavená Ludmila pokorným hlasem: „Jaké to nenadálé šílenství vás štve? Nestydíte se a nevzpomínáte na to, kterak jsem vás obdarovávala zlatem, stříbrem a skvostnými šaty? Ale jestliže víte o nějaké křivdě, kterou jsem na vás spáchala, povězte mi to, prosím.“ Ale oni, jsouce ve své zuřivosti neoblomnější než skály a nedopřávajíce sluchu jejím slovům, neostýchali se vložit na ni své ruce a stáhnuvše ji z lože, hodili ji na zemi… Potom řekla: „Jestliže jste přišli mne zabít, snažně vás prosím, abyste mi mečem sťali hlavu.“ Toužebně si totiž přála po příkladu mučedníků prolitím své krve Kristu svědectví vydati… Neblazí katané nedbali jejích prosebných slov a vhodivše provaz na hrdlo její, zbavili ji zardoušením života pozemského…

~

Proti sobě stojí dvě silné ženské osobnosti, kněžny – a současně snacha a tchyně, jakkoli nechceme vysvětlovat jejich spor jenom touto rodinnou vazbou. Třicetiletá Drahomíra proti jednašedesátileté vdově po Bořivojovi (přežila jej více než o 30 let), navíc zřejmě ve svěží fyzické i politické kondici. Což samo o sobě je hodné obdivu s ohledem na nízký průměrný věk tehdejších lidí, knížata nevyjímaje. Antropologické zkoumání vykresluje 168 cm vysokou, statnou ženu, uvyklou častým jízdám na koni, s předkusem horních zubů, trpící opakovanými bolestmi hlavy a ke stáru kloubními problémy.

Kostel sv. Jana Nepomuckého (původně sv. Michaela)

Legendy – vzhledem k podstatě žánru ani jinak nemohou – zpravidla líčí střet těchto dvou žen jako boj mezi Drahomířiným pohanstvím a Ludmiliným křesťanstvím. Nejeví se to však správné, Drahomíra jako žena křesťanského vládce byla jistě rovněž křesťankou. Ostatně se zdá, že na tento údajný rozpor poukazují spíše legendy mladší, zatímco v těch nejstarších převládá osobní aspekt sporu a Drahomířin odpor k tomu, aby Ludmila měla prostřednictvím výchovy vnuků jakýsi podíl na správě státu: Proč ona má být takřka mou paní? Zahubím ji, zdědím všechno, co má, a budu vládnout svobodně.

Fara – nejspíš místo knížecího dvorce

Vezměme však v úvahu také spory zahraničněpolitické. Obě kněžny pocházely ze slovanských kmenů ze saského Polabí a obě měly své – diplomaticky řekněme problematické – zkušenosti s výbojnou saskou politikou. Vláda Jindřicha I. Ptáčníka (919–936) položila základy nového konglomerátu států s různou mírou suverenity, Svaté říše římské (oficiálně dotvořené korunovací Jindřichova syna a nástupce Oty I. r. 962 v Římě). Že Čechové budou muset nějakým způsobem své vztahy k rodící se říši a k Sasku uspořádat, bylo evidentní – ale blíž k této představě měla zřejmě starší, zkušenější a v tomto ohledu realističtější Ludmila, kdežto Drahomíra se nejspíš orientovala na spolupráci s Bavorskem, ve kterém hledala (dodejme, že marně) spojence proti nebezpečným Sasům.

Ludmila mezitím své snaše vyklidila pole; pobývala na jednom z hradů vymezujících středočeský přemyslovský stát. Konkrétně na Tetíně. Co se tam v noci z 15. na 16. září 921 odehrálo, barvitě popisuje výchozí text. Legendy později dotvořil i obrazový doprovod: Drahomíra se domlouvá se svými družiníky, potulnými kyjevskými Vikingy Tunnou a Gommonem, ti předstírajíce běžné poslání, přijíždějí s malou družinou na Tetín, aby se v hluboké noci probojovali do vlastního jádra hradu a přímo do ložnice stařeny, jež se je marně snaží uprosit… Vytahují své meče a – tady se zastavme! Ne mečem sprovodili Ludmilu ze světa, zvolili méně tradiční metodu: Ludmilu uškrtili. Není však už jasné čím. V legendách se píše buď o provaze, nebo o závoji, nejspíš jakési plachetce, šátku, jejž nosily vdané ženy a vdovy. Provaz by si vrahové museli přinést, závoj měla Ludmila při sobě. Nález v Ludmilině hrobě na konci 11. století naznačuje spíš druhou variantu; nalezená tkanina navíc měla přečkat jakýsi boží soud, zkoušku ohněm.

■ Kosmova kronika (12. stol.)

1100 Paní abatyše Vindelmuth … dala dokonale přestavět kostel svatého Petra apoštola, založený na statcích kláštera [u sv. Jiří], jehož byla představenou, a pro stáří od základů pobořený. Když pak si abatyše vyžádala, aby jej biskup posvětil, a podle obyčeje uložila ta paní do schránky ostatky svatých, podala mezi jiným biskupovi sukno na píď široké, které dostala ze závoje svaté Ludmily, žádajíc, aby je rovněž uložil mezi svaté ostatky do schránky. Tu biskup jaksi rozhorleně řekl: „Paní, pomlč o její svatosti; nechej stařenku, ať odpočívá v pokoji.“ K tomu abatyše pravila: „Nemluv, pane, nemluv tak; neboť Bůh pro její zásluhy mnoho velikých věcí denně činí.“ Ihned přinesli na rozkaz biskupův veliký kotel plný žhavého [dřevěného] uhlí; biskup vzýval jméno svaté Trojice a vhodil pak látku na uhlí sálající plameny. Kupodivu! Obláček kouře a plamének vyšlehl kolem látky, ale nic jí neuškodil. A k zvětšení zázraku přispěla i ta věc, že pro silný žár nebylo možná látku dlouho vyjmout z plamenů; a když konečně byla vyňata, jevila se tak celá a pevná, jako by téhož dne byla utkána. Tímto zřejmým zázrakem byli jsme biskup i my všichni tak překvapeni, že jsme ronili radostí slzy a vzdávali díky Kristu.

~

Celý zádrhel možná vznikl i nepřesným čtením či opisováním textu – buď je psáno „uše“, což znamená provaz, nebo „ušev“: závoj. Tkaniny z hrobu sv. Ludmily byly ostatně vyzdviženy při průzkumu jejích ostatků v 80. letech 20. století. Ať tak či onak, stejně to nevysvětluje, proč byla Ludmila zabita přece jen méně obvyklým způsobem. Nechybějí názory, že to bylo na pokyn Drahomíry, která chtěla Ludmile upřít mučednictví – správný mučedník totiž prolije krev (Zapřísahám vás…, setněte mne! To totiž říkala, aby si prolitím krve zasloužila přijetí koruny mučednické). To by ale předpokládalo, že povědomí o Ludmilině svatosti bylo rozšířené už před její smrtí. Avšak něco podobného prameny rozhodně nepotvrzují, ba spíše naopak. Samotný kult se rozvíjel pomalu a dlouho nepřekračoval (na rozdíl od uctívání sv. Václava) rodinný okruh Přemyslovců. Anebo se jednalo o jakési rituální usmrcení ženy, která následuje svého zemřelého manžela? Takové obřady známe třeba z východní Evropy a vikinští vrahové je mohli okopírovat. Poslali tímto „obřadním způsobem“ kněžnu za jejím zesnulým manželem, a tak ji vlastně nezavraždili, jen obětovali?

Za Ludmilinu svatost ovšem Drahomíra nemůže. Ostatky staré kněžny byly totiž jen provizorně zahrabány u tetínských hradeb, než byly po několika letech (r. 925) vnukem Václavem přeneseny do kostela sv. Jiří na Pražském hradě, kde jsou – v gotickém náhrobku – umístěny dodnes. Byl to mj. první doložený vladařský čin nového knížete. A právě přenesení ostatků zaručilo v dobovém chápání Ludmile svatost. Zrodila se patronka rodiny, moudrá vychovatelka a babička, jak bývá matka přemyslovské dynastie líčena.

A Drahomíra? Její drastický čin jí zřejmě příliš nepomohl – popularitu tím nezískala, Bavorsko se stejně domluvilo se Saskem, před kterým musela kapitulovat i ona (a přijmout zpět Ludmiliny vyhnané spolupracovníky), syn Václav ji v počátcích své vlády poslal do vyhnanství. A tak se alespoň chtěla zbavit přímých svědků; zabit byl Gommon, zatímco Tunna vzal nohy na ramena: Povstala roztržka a převeliká nenávist mezi … Tunnou a Gommonem a paní jejich, takže se všechny její myšlenky a řeči zabývaly ve dne v noci jejich záhubou. Když to viděl jmenovaný násilník Tunna, přepadl ho hrozný strach, takže se všemi svými příbuznými z té země uprchl a ode všech jsa nenáviděn, jako vyhnanec sem tam bloudil a žádný jeho potomek se už do vlasti nevrátil. Gommon pak byl polapen, když hledal se svým bratrem záchranu v útěku, a byv odsouzen k smrti, ztratil i se svým bratrem zároveň život časný a věčný. Než paní jejich, vidouc, že prchají, vylila všechen vztek jedovatého srdce na jejich potomky a všechny je od nejstaršího až k nejmladšímu v jednom dni a jedním výrokem zahubila. – Vražedné spiknutí tak svým účastníkům žádné štěstí nepřineslo.

Tetínský zámek

~

K vyzdvižení a přenesení Ludmiliných ostatků došlo r. 925: Blahoslavený Václav … poslal [své muže] na hrad Tetín a uložil jim, aby třeba jen kosti a prach zetlelého těla důstojným přenesením k němu dopravili. (…) Odhrnuvše hlínu, objevili hrob, tu pozorujíce, že náhrobní deska … je zčásti ztrouchnivělá, báli se ji pozvednouti. „Jestliže je dřevo zetlelé,“ tak si říkali, „čím spíše zetlelo to, co je uvnitř?“ A chtěli hrob znovu s největší pečlivostí uzavříti. Ale tomuto jejich úmyslu se postavil na odpor kněz Pavel…: „Najdu-li třeba jen prach zetlelého těla, vezmu jej s sebou.“ A ostatní, souhlasíce s ním, svorně zvedali desku. Ale jak ji zvedali, deska se zlomila, takže Pavel upadl s hlínou na tělo nebožčino. Tu vstav rychle a odhrnuv spěšně hlínu, shledal se svými druhy svaté tělo úplně neporušené, ledaže obličej byl pln prachu… Zvedli přesvaté její tělo ze země, do drahocenných pláten, jak se slušelo, je zavinuli, před oltář položili… (Kristián) – V bazilice sv. Jiří na Pražském hradě změnila hrobka sv. Ludmily poté místo ještě zhruba pětkrát. Průzkum v r. 1981 odhalil zbytky celé řady textilií, z nichž část pochází z 10. století. Jen na jedné však byly objeveny zbytky DNA shodné s Ludmilinými ostatky. Fragment lněného nevzorovaného plátna je bohužel nevelký, takže nedokážeme určit, zda jde o kus oděvu, či např. o čtyřhrannou roušku, nebo oltářní přikrývku. Vše ukazuje na to, že tato tkanina byla součástí již původního hrobu v bazilice, ale zároveň je v podstatě vyloučena možnost, že by se jednalo o tkaninu z provizorního hrobu na Tetíně (chybí jakékoli stopy půdy). Látkou ovšem mohly být obaleny – ve shodě s legendami – ostatky již těsně po vyzdvižení. Žádné zbytky „vražedného závoje“ hrobka neobsahovala.

V Tetíně jsou dnes tři kostely: původně románský, pak zbarokizovaný kostel sv. Jana Nepomuckého stojí údajně na místě kostela sv. Michaela, který měl být (zpočátku jistě dřevěný) postaven nad původním hrobem sv. Ludmily vně hradeb. Také kostel sv. Kateřiny (původně zasvěcený Ludmile) je románský (obnoven v 19. století spolu se vstupní zvonicí); v jeho těsné blízkosti pak stojí poutní kostel sv. Ludmily z konce 17. století. Pravděpodobné místo knížecího dvorce – a tedy i místo vraždy – je zhruba v místech dnešní fary na návsi; před farou stávala příčná hradba oddělující dvorec od ostatního hradiště. Zbytky hradu na příkrém ostrohu nad Berounkou jsou až pozdější (z doby Václava II. z konce 13. stol.).

KOUŘIM ~ SVATÝ KNÍŽE ~ po 925

Během putování napříč českou historií nemůžeme minout Kouřim. Velkoryse rozložené královské město (doložené r. 1261) si dodnes díky zachovanému opevnění podrželo středověký ráz. Jeho počátky ale sahají do dávnější minulosti, i když Hájkova kronika, spojující vznik Kouřimi s bratrem praotce Čecha, nám spolehlivým průvodcem nebude. Nepřehlédnutelná rulová skála nad městem – „Lechův kámen“ – sice bajku zdánlivě potvrzuje, nás však přivede ke starokouřimskému hradišti, jež zažilo vzrušenou dobu počátků českého přemyslovského státu. Vždyť tady možná kráčel i sám svatý kníže Čechů Václav…

■ Hájkova kronika (16. stol.)

Léta 653, to jest po vjití jich do té [české] krajiny léta devátého, Lech kníže, mladší bratr Čechův, maje velikou čeleď pod svou správou, umínil se osaditi na východ slunce a té vší krajiny bratru svému staršímu postoupiti. Oblíbiv sobě místo jedno, … přátelsky se s nimi rozžehnav, tam se obrátil. Oni pak, ač neradi, jej propustili, snažně jeho prosíce, aby daleko od nich neodcházel proto, jestliže by kdy ruka nepřátelská chtěla jim uškoditi, aby jim jako své rodině pomocníkem byl. A on k nim pověděl: „Bratří milí i všickni přátelé! Třetího dne, dřív než dennice vzejde, vstupte na Zříp [Říp] a já toho času v lese oheň nemírný učiním, a kdež uzříte blesk ohně a dýmu kouření, tu znejte mé osazení.“ A tu hned toho času počal jest města stavěti a velikými valy kázal je osypati a od toho kouření dal jemu jméno Kouřim.

Město od Staré Kouřimi

~

Přestože Hájkovu verzi o vzniku Kouřimi odmítneme jako pohádkovou, pořád tu zůstává mnoho k vidění – mimořádně dobře zachované opevnění města, rozlehlé náměstí s (regotizovaným) kostelem sv. Štěpána s cennými gotickými freskami v kryptě, zvonice s „obrácenými zvony“ či z moderní doby skanzen středočeské vesnice. Hájkova etymologie jména hradu a města není ovšem zas tak od věci: sídliště dostalo název od slovesa „kúřiti sě“ – šlo tedy o kouřící se, dýmající vrch (lesnatý vrch, z něhož vystupují páry). Pojmenování však původně neslo jen návrší jihovýchodně od dnešního města, obtékané Kouřimkou; cestou na ně minete legendární Lechův kámen.

Rázem se octnete na největším opevněném hradišti v Čechách přelomu 9. a 10. století: malé jádro z 1. poloviny 9. století se postupně rozrostlo na tři části, jejichž trojí dřevohlinité opevnění, po požáru na začátku 10. století zčásti i kamenně vyztužené, bylo dlouhé přes 2,5 kilometru; rozloha areálu činila 44 hektarů! V terénu jsou stále patrné valy vnějšího pásu hradeb (místy i 4 metry vysoké), jež zčásti využily opevnění z pozdní doby kamenné, akropoli hradiště označuje malá barokní kaplička sv. Víta. Původně zde stála velká halová kůlová stavba o rozměrech 4–6 × 90 metrů, asi shromaždiště družiny nebo kultovní místo, po požáru nahrazené dřevěnými sruby panského dvorce. Opodál najdete přirozenou zásobárnu vody, jezírko U Libuše, kolem něhož archeologové prozkoumali rozlehlé pohřebiště raně středověké kouřimské elity: ve 150 hrobech bylo pohřbeno 200 osob, často s bohatou knížecí výbavou (stříbrem plátovaný čakan, nákrčník s hadem, zlatem a stříbrem zdobený hrot slavnostního dřevce či kopí, honosné šperky, meče a kování jejich řemení, zlacené ostruhy, zdobená vědra aj.).

Možná že právě někde tady se odehrála příhoda zapsaná prvně legendistou Kristiánem na konci 10. století.

Lechův kámen

■ Kristiánova legenda (10. stol.)

Když bych se pokoušel obsáhnout svým perem všechny zázraky blahoslaveného mučedníka [Václava]…, dříve by se mi světla denního nedostávalo než stránek knihy. Neboť všemohoucí Hospodin … na přímluvu bojovníka a mučedníka svého svatého Václava některé ze žaláře a mnohé z pout vysvobozuje, jiné z pohrom a všelijakých nemocí vytrhuje a soužení i nesnází rozličných a nepřátel viditelných i neviditelných je zbavuje. Také ve válce bojující často Bůh na prosby tohoto světce zázraky a slavnými skutky podporuje a všem, kteří Václava vzývají, pomáhá, jako i jemu samému, dokud žil, nejednou živými a jasnými znameními ku pomoci přispěl. Neboť jeden hrad, zvaný Kouřim, tenkrát ještě počtem lidu mocný, povstal a pokoušel se s knížetem, který v něm žil, postavit se na odpor tomuto světci. Ale když bylo na obou stranách dosti lidí pobito, tu se shodli všichni na tom, aby jen oba vévodové spolu zápasili, a kdo z nich zvítězí, ten že bude vládnout. Když pak vévodové proti sobě postupovali, chtějíce se utkat, ukázal nebeský Bůh kouřimskému vévodovi nebeské vidění, jak totiž svatý Václav má na čele zářící podobu svatého kříže. Jakmile to uviděl, odhodil daleko zbraň, vrhl se mu k nohám a prohlašoval, že nikdo nemůže přemoci toho, komu Bůh takovým znamením pomoc přináší. Když to pověděl, pozvedl ho svatý vévoda, aby mu dal políbení míru, a upevnil pokojně nad ním i nad jeho krajem své panství, uděliv mu moc, aby spravoval ten kraj…

■ Dalimilova kronika (14. stol.)

Když Radislav, kníže zličský,
viděl, jak je Václav vždycky
povolný, tím povzbuzen,
zpustošit chtěl jeho zem. (…)
Václav s vojskem vytáh z Prahy,
zličské šiky potkal záhy.
Radislav se strachem třás,
když mu Václav poslal vzkaz:
„Ten, kdo po kořisti prahne,
ať sám po své zbrani sáhne
a nekoupe v krvi lid.
My dva budeme se bít.
Kdo vítězství získá sobě,
ať spravuje země obě…“
Radislav je rudý studem,
domů spěchal by teď rád.
Je však pozdě na návrat…

Kaple sv. Víta na akropoli hradiště

Jestli se příběh opravdu stal, nevíme, důkazy chybějí, snad je to jen autorův dodatek ilustrující světcovy zázračné skutky. Na druhou stranu ale Přemyslovec Kristián tuto událost správně zařadil do období utváření českého státu, před sjednocení země Boleslavem I. (935–972). První Přemyslovci nevládli jako suverénní vládci celému území Čech, ale právě jen nevelkému středočeskému knížectví, čítajícímu zhruba 3 000 km2 s 25 000 obyvateli. Za linií vymezenou novými hrady s kostely („hradská soustava“) dožívala před polovinou 10. století kmenová společenství s knížaty, jež však nebyla – na rozdíl od středočeského jádra – plně suverénními vládci státního typu. Václav nehodlal na této situaci nic měnit, jak by potvrzovalo i legendistovo řešení: kouřimský kníže (možná Radislav, Radslav) se zavázal respektovat Václava, tomu zase postačilo uznání za vrchního vladaře či reprezentanta Čech, a ponechal území ve správě usmířeného protivníka.

Změnit tento stav riskantní akcí – sjednotit celé Čechy pod bezprostřední přemyslovskou vládu, což předpokládalo likvidaci všech ostatních kmenových i knížecích struktur – se rozhodl až Boleslav I. Jako jinde v Čechách i tady bylo výsledkem tohoto kroku jednak zničení a zánik původního sídla (starohradišťské ostrožny), jednak současné vybudování nového správního přemyslovského centra (na protějším z vrchů nad soutokem Kouřimky a Ždánického potoka). Vzniklo tam hradiště o rozloze 6 ha s knížecím dvorcem a také kostely sv. Jiří a sv. Klimenta, sjednocení země šlo totiž ruku v ruce s její christianizací (na žádném nepřemyslovském hradišti nebyl do Boleslavovy doby kostel). A právě tato druhá Kouřim na svatojiřské ostrožně (ve 12. století sídlo Děpolticů, vedlejší větve Přemyslovců) byla posléze ve 13. století za Přemysla Otakara II. nahrazena dnešním městem na třetím návrší.

Co a jak se ve Staré Kouřimi stalo, nevíme. I tak ale zůstává celá Kouřim nadmíru významným a důležitým svědkem jak počátků českého státu, tak jeho pozdějšího rozvoje.

~

Možné přítomnosti knížete Václava na kouřimském hradišti využijme ještě k něčemu dalšímu: k zamyšlení nad jeho vlastnostmi, charakterem. Zatímco legendy, jak je tomuto žánru vlastní, jsou plné jeho zázračných skutků a popisu hluboké víry, skutečná povaha a schopnosti knížete a vládce tu probleskují jen nepatrnými střípky (Uklidnil a upevnil své knížectví). Právě proto ale působí autenticky.

■ Kristiánova legenda (10. stol.)

A maje na sobě velmi drsné roucho žíněné, aby si cudnou čistotu zachoval, a jsa ustavičně oblečen na holém těle v šat vlněný jako mnich, navrchu však zahalen v nejkrásnější šat knížecí, skvěl se před Bohem i před lidmi. (…) A jestliže se mu někdy stalo, jako knížeti, když mezi zvířaty hodoval, že se večer mimo svůj obyčej hojněji napil, jakmile se druhý den ráno vzbudil, spěchal co nejrychleji do kostela, svléknul nejlepší roucho…, dal je kterémukoli knězi nebo klerikovi, padl mu k nohám a snažně ho prosil, aby se za něho zvlášť pobožně modlil ke Kristu Pánu, aby mu milostivě odpustil hřích minulé noci spáchaný. (…) Zachovával cudnou zdrženlivost, ačkoliv je to řídká ctnost u mužů ženatých… S mírnými rozmlouval vždy laskavě, nemírné však, tuláky a lidi oddané obžerství a opilství nebo chtějící odpadnout od pravé víry … povolával k sobě, aspoň pod záminkou společného stolování…, a dával je v božské rozhorlenosti mocně bičovat důtkami.

■ II. staroslověnská legenda (10./11. stol.)

Neboť byl kdysi přinucen od svého bratra a svých zemanů, pro zrození synů obcoval s ženou a zplodil s ní syna jménem Zbraslava. I řekl k ní: „Již jsme se mnoho Bohu provinili a nepravost jsme učinili, již toho zanechme, … ty měj mě místo bratra a já tebe místo sestry.“ A ona na tuto věc přistoupila…, jednou však zhřešila s milým jeho služebníkem. A když to světec sám viděl, řekl: „Proč jsi selhala před Bohem? Tobě bylo lze se vdát nebo nevdat. Ale neopovažte se nyní nikomu, ať je to kdokoli, o tom se zmínit, dokud já si to nerozmyslím.“ A učiniv velikou hostinu, aniž kdo věděl, co zamýšlí, provdal ji za téhož služebníka…

Opevnění středověkého města

~

Logickou úvahou dojdeme k tomu, že Václav skutečně nemohl být jen světcem na trůně, vždyť vládl určitě deset let (nastoupil nejspíš 924/925) – řídil stát, bojoval, soudil. Do líčení toho, jak osvobozoval vězně a odmítal odsuzovat k trestu smrti, se promítla představa o dobrém panovníkovi, za něhož bylo kdysi lépe než teď po vzniku státu, který přinesl daně, zákony, soudy, šibenice… I legendista přizná, že kníže družinu svou nejen zbraněmi, ale i nejlepšími šaty opatřoval (Crescente fide z 10. stol.) či připustí, že se svými lidmi jako správný pán družiny občas hodoval, někdy možná i nadmíru, a o své družiníky se – jak bylo tehdy obvyklé – staral i jinak: nejenže jim zaopatřoval živobytí, oblékal je, odměňoval a trestal, ale třeba též ženil, staral se prostě o ně jako otec o své děti. Tak i dvorská anekdota o jeho konkubíně spolu s dalšími informacemi o Václavově manželství (ač si vroucně přál prožít život neženat) vyznívá přesvědčivě. Ženatý kníže, pán družiny, odvážný bojovník, jak by koneckonců vyplývalo i ze starokouřimských událostí – to je tvář našeho knížete, jakkoli torzovitá a neúplná. (Nad jeho vzděláním jsme se zamýšleli na jiném místě: Tetín.) To zároveň nemusí být v rozporu s jeho třeba i hlubokým niterným náboženským založením.

Opatrně však ještě zmiňme, že zatímco se sv. Václavem je prokazatelně spojen vznik pouze jediného kostela (rotundy sv. Víta), jeho bratr Boleslav jich má na svědomí nejspíš dvacet… Okolnosti založení Václavova kostela v r. 929 jsou ostatně jednou z mála prokazatelných informací o knížeti; zprávu zanechal saský kronikář Widukind: Jindřich Ptáčník přišel s celým vojskem k Praze, hradu Čechů, a jejich král [Václav] se mu poddal. Vypráví se o jakýchsi jeho zázracích… Byl to ovšem bratr Boleslava, který po dobu svého života zůstal císaři věrný a poslušný. Poté, co král na Čechy uvalil placení tributu, vrátil se do Saska. Legendy stvrzují, že Václav při té příležitosti, že [od Jindřicha] obdržel ostatky, … pojal úmysl vystavět chrám ke cti svatého Víta mučedníka, napodobuje ctihodného otce svého Vratislava, jenž kostel ke cti svatého Jiří mučedníka na hradě pražském vystavěl. A když k tomu dal souhlas biskup řezenský, do jehož pravomoci v té době Čechy náležely, zbudoval jej dílem velmi nákladným… (Zbytky rotundy jsou dnes v základech Chrámu sv. Víta.)

Václav nastoupil svou cestu ke svatosti až posmrtně, určitě vládl jako KNÍŽE Václav, ne jako SVATÝ Václav, jen legendisté potřebovali již jeho předsmrtné osudy ozdobit zázračnými skutky: V čas žní, vstávaje v noci, chodíval potají na pole, požínal pšenici, nosil ji … do domu svého, pak ji mlátil, na mlýnku rozemílal a prosíval mouku. Podobně … spěchával pro vodu…, a když ji domů přinesl a smísil s tou moukou, pékal potom oplatky. Podobně chvátával za nočního ticha s věrným druhem na vinici svou a natrhavše hroznů, … nosili je tajně do jeho komůrky a tam vymačkávali víno… (Crescente fide) – Toto počínání komentoval na základě kritického rozboru legend historik Záviš Kalandra: Pak si tedy máme představit náboženského šílence na trůně, který opravdu místo spaní žal pšenici, sklízel hrozny, nosil vodu, mlel mouku, pekl hostie, tlačil víno, kradl dříví a který „v chvalitebné tajnosti“, o níž mluví legendy, nepozorován unikal v noci ze střeženého hradu, nepozorován hlídkami do něho se vracel zpátky, nepozorován cosi kutil za dveřmi odlehlé komůrky… Má to snad být jen jakási morbidní přemíra zbožnosti, jejíž přemrštěné detaily si už legendisté vymysleli sami? Ale pak by ještě zbývalo vysvětlit, proč si vymysleli právě tyto absurdní podrobnosti. (1947) Dnes už si odpovědět dokážeme: autoři legend, řeholníci z konce 10. století, přiřkli světci to, co sami opravdu běžně dělali – přípravu hostií a mešního vína, účast na kajícných poutích atd.

Legendy přisuzovaly knížeti i věštecký duch: „Když jsem ležel na lůžku, … za ticha nočního mne vzburcovalo vážné a tajemné vidění, neboť viděl jsem dvorec kněze Pavla zbavený veškeré krásy budov a lidmi zcela opuštěný. Nad tímto viděním jsem sklíčen zármutkem… Neboť zboření domů…, věstí šťastnou smrt mé báby Ludmily, svaté a ctihodné paní. Ta totiž jako oběť šíleného spiknutí mé matky [Drahomíry], jak rodem, tak i hanebností skutků pohanky, zosnovaného s několika pomahači k zločinu stejně odhodlanými, v době nepříliš vzdálené podstoupí pro vyznávání křesťanského jména a víry kruté těla umučení zbraněmi bezbožníků, kteří k ní tajně vpadnou. Rozlehlý pak dvůr, lidem, jak vidění svědčí, opuštěný, ohlašuje žalostné vyhnání kněžstva ze země… Neboť zajisté moje rodička, zlořečené paměti, … zamýšlí kněze rozličných stupňů … zbavit statků pozemských a ukrutně vyhnat ze země.“ (Gumpoldova legenda, po r. 970) – Mladý Václav tak měl předpovědět tetínskou vraždu své babičky Ludmily v roce 921.

STARÁ BOLESLAV ~ KNÍŽECÍ BRATŘI ~ 935

■ I. staroslověnská legenda o sv. Václavovi (60. léta 10. stol.)

Kostely sv. Klimenta (vlevo) a sv. Václava

~

■ D. Třeštík – Počátky Přemyslovců (1997)

■ Kristiánova legenda (konec 10. stol.)

Podivenova kaple

~

~