Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tereza Kimplová, Leona Jochmannová, Jan Svoboda

PSYCHOLOGIE RODINY 

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8935. publikaci

Recenzovali: Mgr. Marta Beníčková

Redakce a korektura Kateřina Kružíková
Grafická úprava Jan Šístek
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 256
Vydání 1., 2023

Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2023

ISBN 978-80-247-4549-7 (ePub)
ISBN 978-80-247-4122-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-3064-1 (print)

Úvod

Předkládaný text si klade za cíl nabídnout pracovníkům v pomáhajících profesích, stejně jako učitelům, podkladový materiál z oblasti psychologie rodiny a návazných témat.

Smyslem knihy je motivovat zaangažované čtenáře k rozsáhlejšímu a komplexnímu přístupu k dané problematice. Jsou dva směry, které lze sledovat v sociální oblasti: vývoj a pokrok. V oblasti vývoje se jedná o spontánní procesy probíhající v celé společnosti, které mají zcela logický dopad i na základní sociální skupinu, societu, kterou je rodina. Jde o proces, který se neřídí žádným cílem a jeho důsledky proto mohou být jak pozitivní, tak negativní. Pokrok je proces, který je cílený. Vyžaduje tedy rozbor aktuálního stavu, představu o strategii a její volbu, včetně definovaného cíle. Jedná se o proces, jehož smyslem je omezit až zabránit negativním důsledkům neohraničené spontaneity a nekritickému přijímání slepých ramen vývoje. Ty dokáže eliminovat čas, protože jako udržitelné trendy se ukáží pouze ty, které ve své době prokáží svůj význam. Nicméně cesta prostého vývoje znamená také zbytečné ztráty, které mohou mít pro vývoj jedince i celé společnosti dlouhodobě negativní důsledky.

Současná etapa vývoje sociálních vztahů je výrazně ovlivněna expanzí IT technologií, v daném smyslu pak sociálními sítěmi. Ty umožňují příjem a konfrontaci mimořádně velkého množství informací. Jejich kvalita a důsledky používání aplikací nejsou však vždy žádoucí, nejsou zárukou podpory kvalitní prožitkové báze lidského života. Proto vzniká potřeba seznámit přemýšlivé čtenáře s informacemi, které zahrnují také souvislosti pro laickou veřejnost nedefinované. Psychologie rodiny se stává komplexním oborem, který zasahuje výuku na základních, středních i vysokých školách a tvůrčím způsobem rozšiřuje kompetence pracovníků v pomáhajících profesích. Předkládaný text se proto snaží zdůraznit souvislosti, které jsou důsledkem, stejně jako naznačit příčiny, ze kterých důsledky vyplývají.

Pokud se text knihy stane inspirací, podkladem pro vyšší informovanost a z ní vyplývající hledání možných řešení problémových stavů a situací, nabývá svůj smysl. Jednotlivé kapitoly jsou sestaveny tak, aby kopírovaly vývojovou linii člověka, lidské vztahy, zdůraznily také jejich limity způsobené zákonitostmi lidské psychiky a vyplývajícího chování a jednání včetně důsledků prožitých traumatizujících událostí. Nabízí také inspiraci k hledání forem, jak za pomoci jednoduchých technik konkrétní problematiku atraktivně přiblížit, vyvolat diskusi a generovat na faktech založené závěry.

Část I.

Základní kapitoly z psychologie rodiny

Tereza Kimplová

1Současné trendy v rodině

Když se lidská mysl otevře novému poznání, nikdy se už nevrací za své původní hranice.

Oliver Wendell Holmes

Rodina prochází neustálým vývojem a je odrazem vývoje společnosti. Jestliže se dá nyní něco tvrdit, tak že neexistuje žádná „tradiční“ rodina. Člověk byl odpradávna součástí společenství a jeho život byl často definován rodovými pravidly. Rodina byla ekonomickou jednotkou, „tradiční“ role hlavy rodiny náležela muži, ženě byla určena role matky a péče o domácnost. To se mění v období průmyslové revoluce. Následně přicházejí válečná utrpení a jejich důsledky, posléze vzestup individuálních hodnot. Významným zásahem do rodinného fungování se stává objev ženské antikoncepce s možností kontroly početí. Muž ztrácí na svém mocenském postavení a dochází k prolínání rolí. Velkou kapitolou v historii rodiny rovněž hraje křesťanské náboženství. V České republice rodinu coby základní jednotku státu posléze v hodnotách formuje komunistický režim. V současné době se sice vazby v rodině rozvolňují, ale o to více získává svobodná vůle člověka. Vztahy se tak mohou stát více autentické, mohou být založeny na citu, ne na povinnosti. Neznamená to nezodpovědnost nebo nedostání svým závazkům. Je to přijetí odpovědnosti sám za sebe.

1.1Odkládání mateřství

Jedním z průvodních znaků současné západní civilizace je odkládání mateřství. Pro názornější představu o sílící tendenci odkládat mateřství až na období střední dospělosti uvádíme základní číselný přehled. Kompletní vývoj a mnoho dalších zajímavých dat nalezneme na stránkách Českého statistického úřadu a na různorodých serverech zabývajících se sledováním či zpracováním obdobných ukazatelů.

V průběhu 90. let 20. století došlo v České republice k výraznému poklesu počtu narozených dětí. Zatímco na přelomu 80. a 90. let dosahoval počet narozených dětí ke 130 tisícům, v roce 1999 to bylo pouze 89 tisíc narozených dětí. Od tohoto roku se počty zase mírně zvyšují. V roce 2004 se například narodilo 97 tisíc dětí, v roce 2010 pak 117 tisíc dětí. Rok 2020 se 110 tisíci živě narozenými dětmi je třetím v řadě opětovné stagnace. Nutno podotknout, že rok 2020 se zapisuje do světových dějin pandemií COVID-19. Během 90. let 20. století se rovněž věk, v němž ženy nejčastěji rodí děti, přesunul z věkové skupiny 20–24 let na 25–29, a v současnosti (od roku 2008) je křivka nejvýše mezi 30 a 34. Také muži se stávají otci později. Oproti období do roku 2010, kdy bylo možné nejvyšší počet otců sledovat u věkové skupiny 28–30 let, to nyní platí rovněž pro věkové rozmezí 30–34 let (Demografie: Analýzy a komentáře, 2014). Další závažnou změnou, která se začíná výrazněji projevovat, je narůstající podíl dětí narozených mimo manželství. Zatímco na počátku 90. let 20. století se jednalo o necelých 10 %, v roce 2004 pak o 30 %, v roce 2010 již o 40 % a v roce 2020 dokonce o 48 %. Je však nezbytné podotknout, že to neznamená, že tyto děti posléze v nesezdaném partnerství i vyrůstají, právě dítě se většinou stává oním impulzem ke sňatku. V rodinách v průměru ubývá dětí, stále je však převládajícím typem rodina se dvěma dětmi. Průměrný věk při prvním sňatku tedy stoupá, v roce 2020 byl cca o 4 roky vyšší než v roce 2000, a to jak u žen, tak u mužů. Stoupá ale také průměrná délka od rozvodu k dalšímu sňatku, a to o 3 roky. Co se týká samotných rozvodů, vidíme zajímavou křivku, kdy od roku 2000 do roku 2010 počty rozvodů narůstaly, a naopak do roku 2020 jsme na nejnižším dosaženém čísle od roku 2000 (ČSÚ, Zaostřeno na ženy a muže – 2021, obyvatelstvo, rodiny a domácnosti, 2021).

Otázkou tedy je, jaké faktory zde hrají roli. Z obecnějších sociodemografických hledisek je možné uvést zvyšující se vzdělanost a zaměstnanost žen, rostoucí rozmanitost forem rodinného života a existující kontrolu plodnosti. Mezi další možné důvody lze řadit pochopitelný důsledek blahobytu („sex jako zábava chudých“), reflektovanou přelidněnost planety, emancipaci žen nebo lékařskou péči na vynikající úrovni, která umožňuje „investovat“ energii do dvou dětí, protože je velmi pravděpodobné, že obě přežijí, na rozdíl od doby, kdy část dětí umírala na dnes již očkováním vymýcené nebo značně omezené choroby apod. Záleží však také na mnohých genderových stereotypech, sociální politice státu, kulturním kontextu, osobních hodnotách apod.

1.1.1Vzdělanost a zaměstnanost žen

Je známo, že ženy, které odkládají mateřství, mají většinou vyšší vzdělání, žijí a pracují ve městě, budují nejdříve svou profesní pozici, kariéru (Český statistický úřad, Veřejná databáze 2021). Kariérní důvody však samy o sobě nebývají důvodem k odložení mateřství. Ženy u nás (i ve většině evropských zemí) bohužel stále velmi často řeší otázku „rodina, nebo práce?“. To je už z podstaty špatně postavená otázka. V dnešní moderní společnosti je totiž stále vymezen „ženský svět“ zahrnující převahu sféry péče o domácnost a rodinu, zatímco ten „mužský“ je světem práce, politiky a veřejné angažovanosti. Vstupujeme tak do silně zakořeněných genderových stereotypů, kdy ale zároveň vývoj těchto tendencí neznamená vždy pokrok, například v podobě opouštění dětí v brzkém věku a jejich předání do rukou cizích žen (au-pair) či do jeslí, ač historie ukazuje na problematické důsledky takové výchovy. V současnosti se muž a žena angažující se paralelně v obou sférách nacházejí v situaci, jež s sebou zákonitě přináší i nový druh zátěže v jejich každodenním životě. Dochází k narušení tradiční dělby práce v domácnosti, což nelibě snáší spíše mužská část populace, která tyto tradice založila, a k proměně obsahů rolí muže a ženy v rodině. Mění se vztahy mezi partnery, ale i mezi rodiči a dětmi. Muž, jenž podniká a podnikání se mu daří, často platí „daň“ v podobě minimální přítomnosti v rodině. Někdy se svou absenci snaží rodině vynahradit financemi, materiálním zabezpečením. Role „živitele“ však roli otce (a ani manžela) vynahradit nemůže. Jiným typem nového problému jsou rodinné konflikty vyvolané tím, že žena dosáhne výrazně lepšího postavení a příjmu než její manžel. Stoupající vzdělanost žen tak především umožňuje svobodnější a uváženější volbu v mnoha oblastech.

1.1.2Formy rodinného života

Jak jsme již zmiňovali, v současnosti je mnohem více rozvedených a znovu uzavíraných manželství než dříve. Počet rozvádějících se párů v ČR se pohyboval v letech 2010–2019 v rozmezí 44–50 %. Narůstá rovněž počet nesezdaných párů a počet svobodných matek. Na mladou svobodnou matku již není nahlíženo tak předsudečně. Průměrný věkový rozdíl mezi partnery se liší v závislosti na věku, ve kterém manželství uzavírají. Jestliže si člověk bere mladšího partnera/ku, tak se zvyšujícím se věkem roste i jejich věkový rozdíl (u mužů výrazněji). Roste však také počet žen, které si velmi přejí mít dítě dřív, než bude pozdě, i když nemají vhodného partnera. A bez ohledu na zájmy dítěte a jeho právo mít oba rodiče jej posléze skutečně mají a vychovávají například s babičkou. Ve společnosti také narůstá diskuze ohledně dalších forem rodiny, a to partnerů stejného pohlaví či jiných genderových identit.

1.1.3Proces rozhodování a rodičovství

Proces zda a kdy mít děti podléhá nejen biologickým, ale i různým psychologickým a sociálním tlakům. Motivace k rodičovství se skládá z různých vědomých i nevědomých pohnutek. Mateřství je považováno za přirozenou součást životního plánu žen, i když narůstá počet těch, jež vědomě mít děti nechtějí. Stereotyp bezdětné ženy (kariéristky, divné, nešťastné) již není tak silný jako v minulém století. Na druhou stranu také právě díky odkládání mateřství do stále vyššího věku narůstá počet žen a mužů, kteří mají problémy s plodností, a roste počet dříve narozených dětí, resp. matek, které ze zdravotních důvodů nemohou své děti donosit. Z vynořujících se etických témat vyvstává otázka náhradního mateřství, rození dětí transgender osobami a dalších experimentů na dětech. Narození dětí ovlivňují očekávání až tlaky rodiny a nejbližšího sociálního okolí, obzvláště tehdy, není-li v rodině ještě žádné vnouče, nebo jsou prarodiče staršího věku. Nepřímý vliv sociální nápodobou mohou mít i přátelé. Záleží též z kolika sourozenců pocházíme a jestli „splňujeme“ rodinnou normu. Často se například stává, že děti ze tří sourozenců sami chtějí mít tři děti. Zásadní vliv však má individuální zhodnocení přínosů a ztrát v rodičovství. Mezi nejčastějšími očekávanými „oběťmi“ rodičovství jsou zmiňována například tyto (Sobotková, 2001; Konečná, 2010; Kimplová, 2018):

•omezení osobní svobody,

•nutná změnu životního stylu včetně ztráty přátel,

•zpomalení kariéry matky,

•finanční znevýhodnění,

•negativní dopad na manželský vztah (vliv na sexuální život, strach nezralých mužů z přílišné pozornosti matky směrem k dítěti a odklon od manžela),

•obrovská zodpovědnost,

•nezvratnost rozhodnutí,

•globální krize a přelidněnost planety atp.,

•někdy bývá opatrně ženami zmiňován i strach o postavu.

Z „přínosů“ pak bývá muži i ženami uváděno (Matějček, 1994; Sobotková, 2001; Konečná, 2010; Kimplová, 2018):

•radostný vztah s dítětem,

•rozvoj vztahu k partnerovi – žena vidí manžela v nové roli otce, manžel vidí svou ženu v nové roli matky,

•nová přátelství s jinými matkami a s rodinami, které mají malé děti,

•osobní naplnění: mateřství je pro některé ženy příležitost k sebevyjádření a osobnímu rozvoji, dodává pocit osobní hodnoty, eventuálně smysluplnosti života,

•pokračování rodu, „vlastní krev“ – pro některé rodiče je velmi podstatný pocit, že prostřednictvím dětí přesáhne jejich rodina do budoucnosti (tento důvod uvádějí častěji muži).

Zajímavostí je vnímání rodičovství jako známky dospělosti, kdy Sobotková (2001) uvádí pozoruhodný rozdíl mezi muži a ženami – vnímá to tak 79 % žen, ale jen 21 % mužů. Je otázkou, jak by to bylo nyní, tedy o 20 let později. Neuvědomované motivy a přirozenost rodičovství jako motivaci pro to mít dítě ve výzkumu Konečné (2010) uvedlo 281 respondentek a respondentů z celkového počtu 389 žen a 118 mužů, tedy více než polovina. Oproti tomu lidé, kteří po dítěti netoužili, své motivy zdůvodňovali a rozebírali (Konečná, 2010).

Zkrátka rodičovství je výzva, zdroj podnětů, dává lidem příležitost poznávat sebe i druhého tak, jak by to bez dítěte nebylo možné. Nelze rovněž opomenout, že i vztah k dítěti prošel bohatým historickým vývojem, v podstatě coby dějin prohřešků na něm páchaných (Helus, 2009), a nyní se nacházíme v době, kdy je láskyplnost vzájemného spolubytí možná více než kdy jindy.

1.2Velmi mladí rodiče, rodiče ve vyšším věku

Starší a mladší rodiče se liší ve stylu interakce s dětmi. Starší matky jsou citlivější na projevy dítěte, rychleji na ně reagují. Častěji než mladší matky zapojují dítě do organizovaných aktivit (kroužky, cvičení). I starší otcové si hrají jinak, zdá se, že v jejich hraní není tolik aktivních fyzických prvků jako oblíbené vyhazování do výšky, nošení, točení s dítětem. I další studie naznačují, že děti starších rodičů mají se svými rodiči více verbálních než fyzických aktivit. Při hodnocení temperamentu dítěte se projevilo, že starší matky oproti mladším vnímají své děti jako více temperamentní, silné osobnosti, méně poddajné a hůře utišitelné v útlém věku (Sobotková, 2001).

Termínem velmi mladí rodiče však rozumíme kategorii, která se vztahuje na dívky a chlapce, kteří mají děti již ve věku mladistvém, tj. před dokončeným 18. rokem věku.

Dnes tato kategorie rodičů prakticky vymizela, resp. v průběhu let 2000–2020 došlo k polovičnímu poklesu na číslo cca 2100 žen (ČSÚ, 2022). Spíše se potýkáme s opačným trendem, tedy s narůstajícím věkem budoucích rodičů (šestinásobný nárůst v kategorii žen 40–44 let a jedenáctinásobný ve věku 45–49 let žen mezi lety 2000 a 2020).

Je však pravdou, že tato skupina, byť psychosociální charakteristika tohoto vývojového stadia automaticky neznamená nutnou rodičovskou nezralost, spadá do rizikové kategorie. Manželství velmi mladých rodičů se proto také často rozpadají. Navíc tato manželství vznikají nejčastěji z důvodu nechtěného otěhotnění, tedy z nutnosti nenadálou situaci řešit. Tito nastávající rodiče obecně mívají nižší socioekonomický status, obtíže s finanční situací a s bydlením, častější komplikace s vlastními rodiči, malou informovanost ohledně rodičovství, méně znalostí a zkušeností. Velmi mladí rodiče (častěji pak otec) jsou po narození dítěte konfrontováni s každodenními povinnostmi doprovázenými různým druhem nepohodlí, které si neuměli dostatečně představit. Jejich starosti a náplň dne budou odlišné od jejich vrstevníků. Velmi mladým rodičům mohou v udržování a posilování mladého manželství výrazně pomoci prarodiče. Oba mladí rodiče by měli být informováni o tom, co je čeká, jaké povinnosti jim narození dítěte přinese, ale také o tom, jaké často i nepříjemné pocity a postoje to v nich bude vyvolávat. Jestliže by si byli předem vědomi těchto úskalí, mohou se na ně lépe připravit a částečně se jim vyhnout. Jedním z cílů okolí by měla být psychická podpora a utvrzení identity rodičů a počatého dítěte, nikoli ponížení a zatracení v podobě hledání viny či viníka za „zkažený život“ (Kimplová, 2018).

Vyšším věkem pro mateřství se zpravidla myslí 35 let a více, pro otcovství přibližně o 10 let více, tedy 45 let a výše. Těhotenství matky starší 35 let je častěji rizikové a některé geneticky podmíněné syndromy se vztahují právě k věku matky. Starším matkám se také rodí více nezralých dětí než v předchozích věkových kategoriích, stejně tak ale dětí s vyšší porodní váhou, než je průměr, což může být rovněž příčinou následných vývojových nerovnoměrností. Starší rodiče bývají úzkostnější, mají tendenci všímat si i drobných zdravotních obtíží a svou nejistotu prožívat tíživěji. V případech, kdy se po dlouhodobém neúspěchu a opakovaných léčebných zákrocích podaří ženě otěhotnět, jde o dítě „vymodlené“. Jisté procento dětí se také rodí starším rodičům v opakovaném manželství. Jestliže mají rodiče dítě okolo věku čtyřiceti let, jsou ve svém rodičovství společensky osamělejší, než když mají dítě o 10 či 15 let dříve (matka rodička se v porodnici setká s až o 20 let mladšími ženami). Také ve vztahu k prarodičům je situace oproti mladým manželstvím rozdílná. Tyto okolnosti mají přirozeně vliv na rodičovské postoje a chování. V tomto věku, tedy okolo 40. roku života, se také u mužů a žen setkáváme s životním obdobím, jež popisuje Jung jako přechod od socializace k individuaci, rovněž na něj nahlíží i Erikson (2015) při popisu svých „osmi věků člověka“. Vývojové úkoly pramenící z tohoto období pak při narození dítěte musejí jít nutně stranou.

Matějček (1994) uvádí heslovitě nejčastější výchovné krajnosti starších rodičů, které jsou nadčasové:

•zvýšená úzkostnost, zvýšená vnímavost vůči nebezpečím, jež by mohla ohrozit jejich dítě;

•menší jistota v zacházení s dítětem, méně spontaneity, méně radostného uvolnění;

•tendence zveličovat nemoci a poruchy;

•snaha omezovat aktivitu dítěte, aby si neublížilo (např. příliš teplé oblékání dítěte);

•větší tendence ujišťovat se o své vychovatelské úspěšnosti snahou dítě vést k všestranné prosperitě duševní i tělesné (nucení dítěte do nadměrné výkonnosti školní, někdy sportovní, kulturní atd.);

•zvláštní skupinou jsou rodiče věkově velice rozdílní, tedy kdy jeden (v naprosté většině muž) je o dvacet, třicet i více let starší než druhý rodič.

1.3Sociálně-psychologický vývoj současné české rodiny – shrnutí

Shrneme-li sociálně-psychologický vývoj současné české (evropské) rodiny, můžeme uvést tyto viditelné trendy:

•tendence odkládat sňatky a rození dětí;

•tendence zakládat rodinu neformálně, bez sňatku;

•rozvodovost kolísající okolo hranice 44–50 %;

•tendence omezovat počet dětí v rodině;

•prodlužování doby, po kterou děti a rodiče žijí spolu.

Stejně jako člověk sám, i rodina prošla historickým vývojem. Stačí si jen prohlédnout staré fotografie vlastních generačních kořenů. Téměř všechny uvedené trendy ukazují na sílící prosazování individuálních zájmů před zájmy rodinnými. Tímto rodina čelí novým výzvám. Jsou-li oba manželé na společenském vzestupu, dostávají se do potíží, kdo a v jaké míře se bude věnovat dětem a domácnosti. Věnovat se na excelentní úrovni kariéře a zároveň plně dětem jednoduše z časových důvodů nelze. Někdy pomohou prarodiče, problém vyvstává tehdy, řeší-li se přesunutím povinností na nejstarší dítě nebo dokonce nezájmem o děti, výchovou nahrazovanou chůvami apod. Dítě je tak v důsledku bráno jako oběť nebo brzda v jiných sférách života. Jsou to však stále společenské tlaky „patriarchálně zaměřeného světa“, které daly prioritu jinam než směrem k dětem. Stejně kontraproduktivní je vnucovat ženě mateřství jako její jedinou roli.

Samotná výchova dětí je v dnešní době také poznamenána vysokým tlakem (nejen) na školní výkony. Již v mateřské školce jsou děti zahlcovány kroužky, později nuceny do aktivit (zejména pokud se jedná o sport), jež nejsou přiměřené jejich vývoji – věku. Výkonnostní styl života zaměřený pouze na úspěchy a ubírající na radosti z emočního prožívání je jedním z odrazů dneška. Zároveň však dochází také k transformaci, kdy část lidstva je schopna odhlédnout od plně materiální perspektivy vnímání světa, vědomě kultivuje svůj přístup, odvrací se od konfliktu a konkurence (nadřízený a podřízený neboli pronásledovatel a oběť) ke spolupráci a toleranci. Průvodním jevem je i schopnost pracovat na plnohodnotném rovnoprávném vztahu, nebo naopak možnost opouštění vztahů neperspektivních. Oba rodiče jsou pak schopni zastávat plnohodnotně a rovnocenně své závazky, role mezi manžely jsou komplementární, ale vyvážené. Časová zaneprázdněnost je úměrná a rodiče jsou schopni dětem (ale i sobě navzájem) nabídnout dostatek vzájemnosti. Jak již však bylo uvedeno na začátku kapitoly, funkce a stabilita rodiny jsou úzce provázány se společensko-politickou situací a mnoha dalšími vnějšími i vnitřními faktory.

2Pojetí genderu ajeho význam vrodině

Polovina života je ztracena ve snaze získat si druhé. Ta druhá pak vúzkosti, kterou vnás vyvolala snaha sebe sama takto zapřít. Zanech už konečně hraní rolí pro druhé. Už jsi hrál dost.

Rúmí (1207–1273)

Termín „gender“ se používá koznačení kulturně asociálně vytvořených rozdílů aočekávání mezi muži aženami. Se stejným významem bývá někdy užíván český výraz rod, na rozdíl od pojmu pohlaví, které je chápáno hlavně vbiologickém slova smyslu. Čili velmi záleží, do jaké doby, kultury aspolečnosti se narodíme, abychom se cítili šťastní, naplnění. Kultura aspolečnost totiž na muže aženy působí rozdílně, což vede ksociálně konstruovaným odlišnostem vjejich chování, očekávání či postojích. Tyto rozdíly nejsou univerzální, vrůzných společnostech avrůzných dobách se liší. Vsoučasném období se rozmáhá trend klást důraz více na sociální apsychologickou složku než na části biologické, atak vznikají různé genderové identity vzávislosti na tom, jak se kdo cítí. Tato složitá problematika však přesahuje rámec této knihy, proto se dále vtextu věnujeme většinovému binárnímu rozdělení.

2.1Genderové stereotypy apředsudky

Genderová očekávání vedou ke zjednodušeným genderovým stereotypům apředsudkům, které přisuzují mužům aženám vlastnosti, povinnosti, hodnotu aživotní role vzávislosti na jejich pohlaví, bez ohledu na individualitu daného člověka. Určují, jaké chování je pro muže aženu normální. Často jsou stereotypy spojeny stím, komu je ve společnosti přisuzována moc. Například ženám jsou automaticky přiřazovány vlastnosti jako je poddajnost, citlivost, obětavost, jemnost, závislost. Mužům zase tvrdost, agresivita, soupeřivost, odvaha, racionalita. Starost ženy je primárně směřována kdomácnosti adětem, zároveň je kladen důraz na jejich tělo akrásu. Muži vydělávají peníze aživí rodinu, jsou dobrými řidiči, jsou technicky zdatní ajejich role je založena převážně na úspěchu. Kluci nepláčou, holčičky nemluví sprostě anechodí špinavé. Vyjádření vběžné řeči nám také často říkají, které pohlaví je lepší. „Být mužný“ je dobré, zatímco „být zženštilý“ je špatné, často se objevuje „nebuď baba, buď chlap“, „pochlap se“, „vzmuž se“ atp.

Tato pravidla znevýhodňují vrůzných oblastech života muže iženy, apředevším upírají lidem žít život podle vlastních představ, ať už vrámci rodiny, výchovně-vzdělávacího systému, volnočasových aktivit či vpracovním prostředí. Mohou mít ale izdravotní nebo psychické důsledky, ato například vpodobě dopadů držení neuvážených diet nebo nadměrného cvičení kvůli tlaku dobového ideálu krásy, či jiné závažné problémy způsobené potlačováním emocí (pláč, vztek) aneschopností uvolňovat tímto způsobem přirozeně agresivitu či napětí. Ostatně postoj společnosti zejména kmužskému smutku akženské agresi je tématem hodným reflexe. Nemožnost projevit emoce, vyjádřit strach anucenost identifikovat se skulturou tradiční maskulinity může zapříčinit emoční izolovanost mužů. Stereotyp muže živitele, ochránce, zdatného bojovníka, apřitom vdnešní době požadovaného citlivého otce starajícího se oženu, děti adělícího se opovinnosti vdomácnosti, ssebou nese nemalou zátěž. Vposlední době však dochází umužů kuspokojivým proměnám rolí, resp. kprogresivním změnám vmyšlení mužů ižen. Ato ve prospěch autenticity citů, vyššího uvědomění genderových vlivů azaměření se na citlivější rozdělení rolí vdomácnosti. Pokud ale ženy stále na mužích obdivují „sociopatické“ vlastnosti, které zaměňují za „mužnost“, pak jestliže se muž ze stereotypů vymaní, bývá těmito ženami (za podpory společnosti) označován termínem „pod pantoflem“. Děje se tak proto, že ženy obraz „ideálního muže“ obdržely buďto ze svých původních rodin, nebo zmédií. Tímto se tento stereotypní „macho“ ispoustu již překonaných teorií stále udržuje. Aopět ženy-matky jsou těmi, které svým synům poskytují veškerý servis vpodobě úklidu skříně, pokoje avaření teplých večeří až do dospělosti apak se diví, že oni totéž požadují od manželky, případně že mu manželka totéž neposkytuje. Jejich dcery jsou často vedeny ktomu, aby uspokojovaly potřeby druhých, zejména mužů, aaž pak své. Ale takováto manželství, pokud vnich manželé usilují orovnoprávnost, ve výsledku nebývají příliš poklidná avitální. Resp. je prokázáno, že uvědomované nerovnoměrné rozdělení domácích prací koreluje snízkou psychickou pohodou žen arodinným konfliktem (Kosakowska-Berezecka, 2016; Cerrato and Cifre, 2018). Naštěstí toto vše se pomalu, ale jistě proměňuje kvyváženějšímu, atedy oboustranně spokojenějšímu stavu.

„Pokud se sex vyvinul proto, aby naše děti nebyly odsouzeny ktomu, že budou stejné jako vy, pak inteligence znamená, že nejsme odsouzeni ktomu zůstat takoví, jací jsme.“ (Angier, 2006, 248).

Každá rodina má dnes svou dělbu rolí azodpovědnosti za udělanou práci. Někdy jasně sdělenou, jindy bez domluvy. Otevřená dohoda je vždy lepší ato, co je důležité, je vždy domluva. Nelze hodnotit, jaká dělba je správná, co je mužská aženská práce. Vše závisí na počtu členů domácnosti, jejich vytíženosti, věku, fyzické síle (kterou disponují většinou muži) adalších faktech. Výsledky aktuálních výzkumů však stále ukazují, že ač narůstá počet mužů, kteří se podílejí na běžných pracích vdomácnosti (Mazal & Friedlaenderová, 2010; Kolpashnikova & Kan, 2021), tak za ně muži nepřebírají zodpovědnost aspíše čekají, až partnerka „řekne, co mají udělat ajak jí mají pomoci.“ Resp. většina rutinních prací vdomácnosti je považována společností za „ženskou“, což je pro část mužské populace stále ještě bráno jako dehonestující. Stejně tak „mužská“ práce, tedy fyzicky či technicky náročnější, je považována za cennější.

Je ještě aktuální anekdota: „Neštěstím dnešní ženy je, že musí vypadat jako holčička, oblékat se jako chlapec, myslet jako muž adřít se jako mezek.“?

Stejně tak příznačný směrem ke stereotypům je příběh dvou tchyní, které se potkají na kávě, ata jedna sděluje: „Moje dcera se výborně vdala, její manžel je šikovný, hodný, rád vaří, vdomácnosti dělá spoustu věcí…“ Adruhá odvětí: „Můj syn se neoženil příliš dobře, je šikovný, hodný, doma vaří, dělá spoustu věcí…“

2.2Gender aškola

2.2.1Školní úspěšnost

Zajímavým aspektem genderových rolí avýchovy je vztah mezi přirozenými intelektuálními dispozicemi aúspěšností umužů ažen. Během školní docházky dosahují lepších výsledků obvykle dívky aobecně lépe si vedou iuzkoušek. Relativní neprospěch (výkony horší, než odpovídají inteligenci jedince) se udívek začíná projevovat především kolem puberty, uchlapců (kde je to celkově méně častý případ) dříve. Udívek tedy ktomuto propadu dochází vdobě, kdy se zrychluje hormonální diferenciace pohlaví, ale také vdobě, kdy jsou příslušníci obou pohlaví více podněcováni krolím, které se od nich očekávají vdospělosti. (Svůj podíl má však ipřirozený vývojový úkol tohoto věkového období, jenž se vzdaluje od touhy vzdělávat se.)

Uchlapců se předpokládá pomalejší psychosociální vývoj, atedy zlepšení výkonu vpozdějším věku. Případně se očekává, že by jejich výkony byly lepší, kdyby nebyli líní. Udívek se počítá naopak se zhoršením, ato proto, že na vyšším stupni již nestačí píle amemorování, ale je nezbytné, aby nastoupil intelekt alogika (Jarkovská & Lišková, 2008; Smetáčková, 2008; Valdrová, 2008). Umužské role se dosažení pracovního úspěchu považuje za její důležitou součást, uženské role je touto nedílnou součástí naopak stále spíše konformita. Dívka achlapec se stejnými průměrnými známkami potom mohou být vyučujícími irodinou podpořeni vrůzně ambiciózních plánech studijních drah. Toto odlišné vnímání dívčích achlapeckých limitů auvedený předpoklad pozdějšího vývoje se ukázaly jako zvláště problematické především unadaných aambiciózních dívek, jež se velmi obávají špatných známek. Jejich špatné známky by si vyučující mohli vyložit tak, že tyto žákyně již narazily na své intelektuální hranice (Jarkovská & Lišková, 2008). Výsledkem je dvojí tlak na dívky– mohou být intelektuálně schopné amít chuť do akademické práce (aškola je stále tlačí kdobrým výsledkům), na druhou stranu jsou si vědomy skutečnosti, že ksociální roli dospělé ženy patří nižší studijní schopnosti anižší pracovní výsledky než umuže. Tato skutečnost spolu se sebevědomým vystupováním chlapců ve vztahu kdívkám vyvolává udívek obavy, že budou-li nadále dosahovat dobrých pracovních výsledků, bude to na úkor jejich feminity, tj.jejich popularity uchlapců. Dvojí poslání, které vede ženu kpodceňování pracovního postavení aúspěšnosti, pramení tedy zkonfliktu dvou oddělených rolí. Na jedné straně role požadující dosažení určité akademické úrovně ženy sice částečně zastírá diferenciaci podle pohlaví, na druhé straně vědomá potřeba být populární umužů ssebou nese spíše závislost než naopak. Oblíbení chlapci jsou totiž většinou nezávislí, oblíbené dívky naopak závislé, konformní. Vdůsledku přijetí této role se dívky vpostpubertálním věku těžko vymykají ztradičních představ ženské podřízenosti (Kimplová, 2018).

Stejně tak uchlapců se nižší prospěch průřezem všech předmětů ukázal neodpovídající jejich skutečnému potenciálu (viz dále 2.2.2 Gender apostoje učitelek/učitelů). Chlapci mají často dojem, že dívkám se ve škole nadržuje. Do známkování chlapců idívek se tedy zřejmě promítá také hodnocení snahy, „zlobení“, genderové aspekty amnoho dalších faktorů.

Vletech 1993–1994 studovalo vČR na vysokých školách 55‚5 tisíce žen a71‚5 tisíce mužů. Vletech 1995–1996 to bylo 65 tisíc žen a83 tisíc mužů, za období 2000–2001 pak 90 tisíc žen atakřka 100 tisíc mužů. Vletech 2010–2011 se poměr obrátil ve prospěch žen, kterých studovalo 221‚5 tisíce spoměrem kmužům, kterých bylo 174‚5 tisíce. Vletech 2019–2020 to bylo 161 tisíc žen ku 127‚7 tisícům mužů. Celkový trend převahy žen oproti mužům na vysokých školách přetrvává až dodnes (Český statistický úřad: Zaostřeno na ženy amuže– 2020 vzdělávání, 2020). Podíváme-li se na počty absolventů ujednotlivých fakult (Český statistický úřad: Zaostřeno na ženy amuže– 2020, 2020), vroce 2019 ženy tvořily významnou převahu takřka na všech typech fakult (tedy včetně lékařských apřírodovědných) veřejných vysokých škol vČR svýjimkou zaměření na ICT nebo fakult technicky orientovaných (strojní, elektrotechnická, dopravní, lesnická, dřevařská atd.), avšak izde bychom nalezli obory spřevahou žen (např. architektura, chemie, biomedicínské inženýrství). Zajímavý pohled by mohla přinést analýza příčin, stejně tak jako analýza oborů, kde jsou poměry mužů ažen vyrovnané.

Zajímavým faktem ovlivňujícím úspěšnost je, že ženy často nejsou schopny posoudit reálně vlastní schopnosti ajsou mnohem více závislé na hodnocení druhých (Smetáčková, 2008). Vtestu (tento pokus je zmiňován vknihách obecné psychologie), kde měly děti odhadnout, jak se vyrovnají snovým úkolem, chlapci věřili, že je to vjejich schopnostech aže si sním poradí, aodhady chlapců na úspěch odpovídaly zhruba jejich hodnotě IQ.To však neplatilo pro dívky, které pokládaly naději na vyřešení úkolu spíše za dílo náhody. Zkusili jsme podobný pokus vpodmínkách VŠ humanitního zaměření. Nechali jsem odhadnout studenty astudentky hodnotu svého IQ.Studentky měly vždy nižší odhad než studenti. Jenže vyvstala otázka, ukoho je odhad reálný akterý faktor tedy skutečně do onoho náhledu vstupuje. Studentky totiž většinou odhadovaly vprůměru 110 astudenti 120 bodů (Kimplová, 2018).

Dívky rovněž mívají větší obavu zneúspěchu než chlapci ahůře jej snášejí. Chlapci se chopí výzvy, dívky před ní couvají (Smetáčková, 2008). Studie, která zkoumala děti ve věku od 3 do 9 let, zjistila, že když si mohly vybrat, zda se vrátí kúkolům, jenž se jim nepodařilo vyřešit, nebo kúkolům, které už vyřešily, chlapci se raději vraceli ktěm nevyřešeným adívky kvyřešeným. Tento postoj přetrvává ivpozdějších letech astává se zněho rituální reakce. Skupině vysokoškolaček se dařilo hůře při řešení složitého problému, pokud jim bylo řečeno, že si vedou špatně (Oakleyová, 2000).

Velký význam avztah kúspěšnosti ahodnotám IQ má výchova knezávislosti aidentifikace dívek srodičem opačného pohlaví vdětství. Zkoumalo se rovněž chování matek kdcerám při řešení problémů. Matky, jejichž dcery dobře řeší prostorové problémy, nechávají dcery pracovat samostatně, zatímco matky dívek, jimž se vřešení prostorových úkolů nedaří, do jejich práce zasahují: nabízejí různá řešení, chválí dceru, když pracuje dobře, anaopak kritizují špatná řešení. Tato skupina dívek ale často ukazuje největší schopnosti ve verbální oblasti. Pak je tedy opět otázkou, co je příčina, aco důsledek. Dodnes se ve zdrojích opakují zastaralé obecné poučky oodlišnostech mužského aženského mozku, kdy na základě biologické determinace mají být chlapci lepší vprostorové orientaci amatematice, adívky zase ve verbálních schopnostech aschopnostech rozlišovat detaily.1 Jak matematické, tak čtenářské dovednosti však bohužel podléhají genderovým stereotypům uobou pohlaví.

Výzkumy TIMSS 2011 aPIRLS 2011 (Česká školní inspekce, 2014) v50 zemích světa ukázaly na celkem 24 zemí, kde jsou statistické rozdíly mezi chlapci aděvčaty vmatematice ačtenářské gramotnosti významné, ve 26 zemích nikoliv. Dle Matějů aSimonové (2013) „ve společnostech, kde jsou si pohlaví více rovna, jako např. vseverských státech, dosahují dívky lepších výsledků vmatematice ičtení, čímž se vyrovnává jejich ztráta vmatematice aposiluje jejich náskok ve čtení“ (Hausmann et al., 2011; Matějů & Simonová, 2013, 14). Tato zjištění potvrzují výsledky autorů Guiso et al. (2008) otištěné včasopise Science, podle kterých genderové rozdíly vmatematice zjištěné šetřením PISA 2003 vzemích světší rovností pohlaví mizí (Matějů & Simonová, 2013). Výsledky PIRLS 2016 (Mullis et al., 2017) však ukázaly, že dívky měly vyšší průměrný prospěch ve čtenářské gramotnosti než chlapci ve 48 z50 zemí. Chlapci vžádné nedosáhli vyššího úspěchu. Rozdíl mezi pohlavími ve čtení zvýhodňuje dívky od roku 2001 anezdá se, že by se tato propast uzavírala.

VTIMSS 2019 (Mullis et al., 2019) měli chlapci ze čtvrté třídy vyšší průměrné výsledky než dívky vtéměř polovině z58 zúčastněných zemí. Přesněji řečeno, dívky měly vyšší průměrné výsledky než chlapci ve 4 zemích, genderová rovnost vprůměrných výsledcích vmatematice byla ve 27 zemích achlapci měli vyšší průměrné výsledky než dívky ve 27 zemích (ačkoli byly rozdíly malé).

Každopádně matky přenášejí svůj strach anedostatek sebedůvěry na své dcery. Další výzkumy ukázaly, že klíčovým faktorem, jenž udívek vyvolává nezávislost asní iintelektuální úspěšnost, je „svoboda pohybu aobjevování“, tedy absence mateřského omezujícího dohledu. Zjistilo se, že ženy sanalytickými schopnostmi uvažování se častěji identifikovaly sotci. Zde je pak nasnadě důsledek (nejen) současné situace, kdy muži vrodinách kvůli rozvodům nebo jiným faktorům fyzicky apsychicky tolik přítomni nejsou. Také se zjistilo, že bystré dívky měly vdětství častěji zájem otzv.chlapecké hry. Respektive tyto dívky dokázaly za pomocí svých uvědomělých rodičů či blízkého podpůrného okolí vzdorovat tradičním genderovým stereotypům.

Badošek aKimplová se dlouhodobě zabývali výzkumem profesní orientace atechnicko-praktického porozumění užáků 2.stupně vČR se vzorkem 3045 testovaných dětí. Mezi nosná zjištění patřil statisticky významný rozdíl mezi chlapci adívkami vtechnicko-praktickém porozumění ve prospěch chlapců. Při bližší analýze se však ukázalo, že se jedná ojeden bod (úkol) zcelkem 30 úloh (Badošek & Kimplová et al., 2012). Vpraxi tedy není tento rozdíl diagnosticky cenný. Další výsledky poukazovaly na to, že dobrý výkon dosažený vtechnickém porozumění neodpovídá motivačnímu zaměření, ato zejména udívek. Jinak řečeno, bylo zjištěno několik rozporů: mezi schopnostmi azájmy, mezi zájmy deklarovanými vtestech apřítomností těchto žáků na odpovídajících studijních aučebních oborech, mezi tím, co děti chtějí, aco nakonec udělají. Vstupujících proměnných je mnoho: média, širší okolí, rodina, rodiče, kamarádi, módní trendy či sociologické změny ve společnosti (Badošek & Kimplová, 2016). Tyto závěry podporují idalší provedené studie, jež uvádí například Matějů aSimonová (2013).

Na druhou stranu dívky mají vobdobí mladšího školního věku na rozdíl od chlapců méně společenských zábran přihlásit se kzájmům druhého pohlaví. Chlapec, který vtomto věku dívčí zájmy projeví, je častěji označen za divného, zatímco dívka za „divošku“ astává se do jisté míry chloubou rodičů. Prostě řečeno, holčičí hračky jsou hloupoučké anejsou vočích okolí pro chlapce dost dobré, jsou až podřadné. Rozdělení hraček vnaší kultuře na ryze „holčičí“ a„chlapecké“ svěkem narůstá. Nejen ve-shopech je často hračkářství rozděleno na „dívčí“ a„chlapecké“ oddělení. Jaké typy hraček vnich asi budeme hledat? Ajak často je vklasických kamenných hračkářstvích růžové amodré oddělení? Co vdívkách rozvíjí různé panenky, růžoví poníci, přehršel kuchyněk adalších domácích spotřebičů? Co vchlapcích rozvíjí stavebnice, autodráhy, vojáci, pistolky adinosauři? Akdyž pak půjdeme dále, sjakým hrdinou se identifikují děti skrze pohádky, filmy, počítačové hry? Rodiče by se tomuto dogmatickému přístupu měli vyhýbat aměli by vědět, že hračky slouží nejen kzabavení dětí, ale zároveň rozvíjejí udívek ichlapců odlišné dovednosti avlastnosti avedou je ktomu, aby si při hraní vyzkoušeli řadu rolí, které budou jednou plnit jako dospělí.

2.2.2Gender apostoje učitelek/učitelů

Ještě nedávno nám byly známy slabikáře, kde už od 1.třídy byly děti učeny, že „máma mele maso, táta má auto“ apod. Stejně tak většinu udívek méně oblíbených předmětů typu fyzika, matematika atd. vyučovali muži aučebnice donedávna byly psány mužskými autory, kdy je styl jejich vysvětlování bližší chlapcům. Na druhou stranu nyní existuje převaha učitelského sboru ženského pohlaví, což opět vyvolává různorodé až negativní reakce anenapomáhá ke zdravé rovnováze mezi pohlavími.

Zajímavou studii provedl kolektiv autorů (Lee et al., 2019), jemuž se podařilo získat výjimečný standardizovaný soubor dat pro hodnocení vzdělávání, který obsahoval více než 1800 základních škol a31 000 žáků šestého ročníku z10 frankofonních zemí západní astřední Afriky. Tato studie analyzovala vztah mezi pohlavím učitele, pohlavím studenta avýsledky studenta. Zjištění ukázalo, že udívek vyučování učitelkou zvyšuje výkon vmatematice ačtení. Pro chlapce však nemá pohlaví učitele žádný význam.

Iučitelky aučitelé často přistupují kdívkám akchlapcům sodlišnými očekáváními apožadavky. Od dívek se ve škole často očekává například poslušnost aschopnost přizpůsobit se. Existuje společenská představa, že chlapci jsou ve škole, na rozdíl od dívek, tvořivější, asertivnější, ale také impulzivnější anepozornější. Dívky zase hodnější, pečlivější asnaživější. Pozitivní zpětnou vazbu získávají tedy dívky od učitelů aučitelek především za svědomitost, spolehlivost aklidné, spíše pasivní chování. Pokud se však ve třídě vyskytne dívka, která toto tvrzení svým chováním vyvrací, je napomenuta důrazněji, než by byl ve stejném případě napomenut chlapec. Protože se zlobení avyrušování od chlapců přirozeně očekává, vrámci vyučování ho učitelé tolerují více než rušivé chování děvčat (Jarkovská & Lišková, 2008). Díky kvalitativním výzkumům Sadkerových zroku 1994 (Jarkovská & Lišková, 2008) se také zjistilo, že učitelé obvykle tolerují ito, když chlapci vykřikují odpovědi na otázky, aniž by se přihlásili oslovo. Na rozdíl od nich bývají dívky vpodobných situacích napomínány za „nevhodné“ chování. Učiteli jsou chlapci častěji vybízeni kodpovědi itam, kde se oslovo sami aktivně nehlásí, ana otázky chlapců mají učitelé sklon odpovídat přesněji než na otázky dívek. Chlapci jsou také častěji chváleni za intelektuální výkon adívky spíše za příjemné vystupování aupravený zevnějšek. Sadkerovi (in Jarkovská & Lišková, 2008) dále dospěli kzávěru, že učitelé více uchlapců než udívek dbají na opravování chyb arovněž chlapce stavějí před náročnější úkoly anutí je hlouběji promýšlet určitý problém. Idata zvýzkumů TIMSS 2011 aPIRLS 2011 (Česká školní inspekce, 2014) potvrzují, že dívky mají horší sebepojetí vmatematice než chlapci (průměr sebepojetí dívek vmatematice je −0‚15 oproti chlapcům, kteří mají sebepojetí +0‚14). Navíc zahraniční výzkumy ukazují, že nedůvěru ve vlastní schopnosti vmatematice si dívky přinášejí zrodiny již vpředškolním věku.

Celosvětově vlastní muži 99‚1% půdy, ženy 0‚9% (ČSÚ– gender základní pojmy, 2016). Více než 90% obětí domácího násilí jsou ženy (ČSÚ– gender základní pojmy, 2016). Muži vroce 2019 převažovali ve vládním ivpodnikatelském sektoru ČR, přičemž jejich podíl vpodnikatelském sektoru představoval vroce 2019 více než 80% (ČSÚ– Gender, ICT, 2021).

Základním rysem dělby práce mezi pohlavími je především nižší status spojený spracemi, profesemi aoblastmi, ve kterých převládají ženy. Dle Jarkovské, Liškové (2008) nejde odiskriminaci chlapců ze strany vyučujících aškolského systému obecně, ale odiskriminaci tzv.ženských oborů, jež sice vyžaduji vyšší vzdělaní, ale přinášejí nižší zisky. Vstup chlapců do těchto oborů by pak byl iracionálním krokem– museli by se vyrovnat se vstupem do oblasti zgenderového hlediska pro ně neadekvátní, museli by vice investovat do svého vzdělaní anakonec by se museli smířit sceloživotně nižším ziskem inižším statusem vykonávané profese. Tvrzení onižším statusu tzv.ženské práce lze dobře ilustrovat na samotném školství. Prof. Štech ve své prezentaci (Štech, 2019) uvádí: „Analýza OECD založená na datech TALIS 2013 aPISA 2012 ukázala, že čeští učitelé na 2.st. ZŠ patří mezi 37 zeměmi ktěm, kteří vnímají společenské uznání své profese nejhůře (spadají do nejnižšího kvintilu zemí). Pouze 12% znich souhlasí svýrokem: ‚Domnívám se, že učitelská profese je společností oceňována‘ (nejhůře své zneuznání vnímají Slováci)“ (Štech, 2019). Totéž, tedy že Česká republika patří kzemím sobecně nízko vnímanou prestiží učitelského povolání, se ukázalo ivšetření vmezinárodním kontextu azjištění TALIS-PISA 2018 (ČSI, 2020–2021).

Shrneme-li výše uvedené, pak můžeme konstatovat, že:

•školní výkon nekoresponduje svýkony vtestech, kde chlapci vycházejí lépe vmatematice adívky ve čtenářské gramotnosti, zatímco ve školním hodnocení vobou oblastech vedou dívky;

•chlapci mají nižší školní hodnocení, než jsou jejich výsledky-schopnosti vtestech;

•dívky mají vyšší školní hodnocení, než jsou jejich výsledky-schopnosti vtestech;

•do školního hodnocení zasahuje mnohem více faktorů, než je hodnocení výkonu, včetně genderových stereotypů;

•vzákladním školství ČR je vpedagogických sborech převaha žen;

•aspirace dívek na gymnaziální (aposléze VŠ vzdělání) vČR je vyšší než uchlapců;

•na vysokých ařídících funkcích ataké vpodnikání převažují muži;

•platové ohodnocení vrámci stejné pozice mají častěji vprůměru vyšší muži.

Učitelé aučitelky by se měli genderových stereotypů vyvarovat aprosazovat rovnost mezi pohlavími. To však zároveň znamená, že by se měli snažit respektovat rozdíly mezi pohlavími, přistupovat kdětem citlivě atak, aby podpořili chlapce či dívky tam, kde se cítí být nejistí či nejisté, zranitelní, zranitelné. Důležité je podněcovat individuální schopnosti azájmy dívek achlapců apřipravovat je pro povolání ivtěch oborech, jež jsou zhlediska jejich pohlaví považovány za netypické. Učitelé aučitelky by měli vědomě kontrolovat čas, který věnují dívkám achlapcům, apři komunikaci ve třídě používat vjazyce dvojrodovosti. Je vhodné používat oslovení žáci ažačky, mluvit ospisovatelích aspisovatelkách, dohledávat vědecké objevy mužů ižen apod.