Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Diana Štelová

Ta z katovny

Jazyková redakce Sylva Zbraňková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Kamila Flonerová
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8880. publikaci.
První vydání, Praha 2023
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2023
© Diana Štelová, 2023
Cover photos © 1000 Words, Piotr Krzeslak, faestock, Anton Dzyna / Shutterstock, 3quarks, faestock / Depositphotos

ISBN 978-80-271-6959-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-6958-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5008-3 (print)

„Především buďte hrdinkami, a ne oběťmi svého života.“

Nora Ephronová

„V tu chvíli jsem v onom tmavém skleněném obdélníku docela zřetelně spatřila odraz její tváře a rysů.“

„A jaké byly?“

„Připadaly mi hrozné a přízračné – ach, pane, ještě nikdy jsem neviděla takovou tvář!“

Charlotte Brontëová: Jane Eyrová

Přeložila Petra Diestlerová

1

Lucie si zavázala tkaničky starých běžeckých bot – dost pevně, aby dobře držely na nohou, ale zas ne příliš, aby ji při běhu netlačily –, zapnula si mikinu ke krku a vyběhla do mlhy. Bydlela tu teprve krátce, okolí ještě neznala dost dobře, a tak se držela vyšlapané lesní cesty. V chladném vlhkém vzduchu se jí hůř dýchalo, proto zpomalila tempo a prohloubila dech. Hluboký nádech nosem, dva krátké výdechy ústy.

Před pár lety začala běhat, aby upustila páru a nemusela myslet na věci, na které myslet nechtěla. Fungovalo to, a tak se z toho stal bezmála denní rituál, což o ní leccos vypovídalo.

Jenže dnes se jí nevítané myšlenky neodbytně vracely. Skoro uklouzla po mokrém kusu dřeva. Vybavovala si stále dokola ten poslední den, kdy se s ní Adam rozešel.

Řekl jednu jedinou větu, docela nevinnou. Stačila k tomu, aby Lucii v hlavě explodovala pomyslná nálož. Rozmetala křehké příměří namaděru a jeho kusy se jí jako šrapnely zaryly do měkké tkáně mozku. Bylo to, jako by krvácela. A jako každý zraněný člověk se stáhla do sebe a šetřila zbytky sil, snažila se za každou cenu uchránit dalšího poranění.

Ta věta zněla: „S mou prací není nic špatně, ale dřív nebo později ji změním, bez toho se člověk nikam neposune.“

Cvak, zapálená rozbuška.

V její hlavě se hned nato ozvalo: Znamená to, že jednou, dříve či později, takhle vyměníš i mě?

Bum.

Začaly létat šrapnely: Je nestálý – vztah pro něho tolik neznamená – nejsem jeho typ – jsme příliš rozdílní – vymění mě za jinou, jakmile ho to přestane bavit – opustí mě.

Samozřejmě že tyhle myšlenky měly původ v mnoha jeho jiných větách, které se v ní střádaly a které si vyložila po svém, zveličila tak, až narostly do obludných rozměrů. A v tu chvíli už tam byly. Úzkosti. Následný sex si Lucie neužila a další den se do úzkostí propadla v plné parádě.

Do večera se zvládla vzpamatovat jen částečně, což v Adamovi vyvolalo podráždění a hněv. Nesnášel tyhle její úzkostné stavy, neuměl si s nimi poradit. Vlastně vypadal, jako by z nich byl upřímně nešťastný. A pak zákonitě přišly další věty. Tentokrát nálož explodovala doopravdy, nejen v její hlavě. Je to pořád dokola, to se nedá vydržet. Já už takhle dál nemůžu, opakoval zvýšeným hlasem.

Ocenila, že jeden granát si nechal pro sebe, i když si to musel myslet: Jsi totální magor.

A tak zničila vcelku perspektivní vztah svými úzkostmi. Musela se od něho odstěhovat a pronajala si předraženou garsonku.

Lucie podvědomě zrychlovala, jak se snažila všem těm vzpomínkám utéct, až už nastolené tempo nedokázala udýchat a začalo ji píchat v boku. Musela se zastavit, zlomila se v pase a rychle, přerývaně oddychovala.

Zatraceně, už si to zase vyčítala. To úzkosti jí nalhávaly, že není pro nikoho dost dobrá, a ničily tak všechny její partnerské vztahy.

Přitom se s nimi snažila pracovat, snažila se jich zbavit, opravdu ano. Matka jí navrhla, aby kromě terapie zkusila také psychiatra. Byl to z její strany odvážný krok, když se vezme v potaz, že většina problémů vzniká v dětství. Ovšem představa, že by skončila na lexaurinu jako svého času máma, Lucii nepřišla příliš lákavá.

Netoužila ani po tom, aby ji máma opět přehnaně kontrolovala, zda se náhodou nepokusila znovu si ublížit, jako když byla v pubertě, jenže tomu se těžko vyhýbalo, když žily v jednom městě a máma jí bez ohlášení co chvíli klepala na dveře.

Bodavá bolest v boku konečně ustoupila a Lucie se pomalu narovnala. Cítila, jak se jí pod propocené oblečení dostává všudypřítomný vlhký chlad. Rozhlédla se po pochmurném lese kolem sebe, zahaleném do husté šedivé mlhy, která bezesporu mohla za to, že se jí dýchalo tak těžce, jako by vzduch nejdřív musela procedit přes síto jako hustou kaši.

A tak se ocitla tady, v zapadákově nějakých třicet kilometrů od německých hranic, kde je skoro pořád mlha nebo přinejmenším pod mrakem. Investovala tady do nemovitosti – za téměř všechny své našetřené peníze koupila barák co nejdál od lidí, aby konečně všemu unikla.

Připadalo jí příznačné, že její nový dům byl podle všeho bývalá katovna.

Katovna vypadala jako roky nepoužívaná chajda. No potěš koště, řekla si Lucie, když do ní poprvé vkročila. Brzo ale zjistila, že jí tu nic nechybí. Popadané stromy z okolního lesa zajišťovaly dostatek dřeva, kterým si zatopila v malých krbových kamnech, vodu z trubek po několika neslavných pokusech, kdy kohoutek jen kašlal rezavou tekutinu, nakonec vydolovala, postel a gauč si přivezla, místo kávovaru měla ruční mlýnek. Její práce literární redaktorky jí umožňovala sebrat se a odjet, stačilo jí připojení k internetu. A to se jí kupodivu podařilo zařídit. Jinak to byla samota na okraji lesa, ke které vedla jediná úzká a neuvěřitelně hrbolatá cesta, děravá jak řešeto.

Vypadalo to jako dokonalé útočiště před světem, kde ji vztahy s lidmi nemohly nijak ohrozit, protože tady zkrátka žádné nenaváže. Sem na ni její úzkosti nemohly.

Konečně utekla dostatečně daleko.

Přesto se kvůli své děravé příjezdové cestě brzo dostala do sporu. Když sem poprvé přijela pošťačka na staré esce, nadávala dobrou polovinu vzdálenosti k domu. A že to byly jadrné nadávky. Celá upocená zastavila před dveřmi a zabušila.

Její výraz byl víc než výmluvný a mohutně oddechovala, až se jí modrá uniforma na prsou napínala. Lucie se skoro chtěla omluvit, že tady teď bude bydlet a bude jí sem chodit pošta.

Pošťačka Lucii předala jeden doporučený dopis z úřadu a reklamní letáky.

„Ty nechci, můžete si je nechat.“

Starší žena se na ni zadívala ještě vražedněji než prve. „Vemte si je.“

Lucie si bez dalšího odmlouvání tiskoviny převzala. „Tak aspoň na podpal,“ zamumlala.

„Vy tady teďkonc budete bydlet?“ Propíchla Lucii ostrým pohledem zpoza obrouček brýlí.

„Budu,“ potvrdila Lucie.

Chvíli bylo ticho, jen studený vítr profukoval otevřenými dveřmi a vyháněl z katovny teplo, pracně vydobyté ze starých krbových kamen.

„Copa se tutady nebojíte?“ vyhrkla najednou pošťačka a znovu Lucii probodla zpytavým pohledem.

Lucie pokrčila rameny. „Aspoň je tu klid.“

Dáma v modrém si odfrkla. Bláhové mládě. „Klid, to určitě. A že tady divočák roztrhal holku, to jste neslyšela?“

Lucie maličko strnula, ale rozhodla se, že na sobě nedá nic znát. Odkašlala si. „Ne.“

„Chodíte vůbec mezi lidi?“

To už bylo moc. Nepřijela na konec světa proto, aby jí tu nějaká zvědavá poštmistrová remcala do života. „Poslyšte –“

„No měla byste,“ skočila jí ta ženská do řeči a dál si vedla svou: „Lidi ve vesnici už si o vás povídají, samozřejmě se to hned rozkřiklo, že někdo koupil tudle chatrč, navíc není zdravý žít úplně sám.“ Urovnala si těžkou brašnu přes rameno a sedla na kolo. „A taky by se nic nestalo, kdyby někdo opravil tu cestu. Kdo se sem má drkocat.“

Pak konečně odjela. Milá návštěva. Lucie zabouchla dveře. Tak ve vesnici se o ní povídá. Poprvé zapochybovala o svém rozhodnutí vyměnit anonymitu města za opuštěnou díru, ale pak se zarazila – ona prostě musela pryč. Neměla na vybranou. Navíc jí přece vůbec nevadí být sama. Je to tak bezpečnější, protože nikdo, na kom jí záleží, ji nemůže opustit a ublížit jí.

Během několika dalších týdnů si vytvořila svoje rituály. Ráno si obvykle nazula svoje staré běžecké boty a vyběhla do mlhy, kterou v tomhle zasmušilém kraji snad generovali místo slunečního svitu. Občas kolem projelo osamělé auto – ani silnice kolem katovny nebyla příliš frekventovaná. Odpoledne chodila na pěší procházky, které jí připomínaly dobu, kdy měla jako dítě psa, a to se toulala, kam ji nohy nesly.

Jednoho dne ji donesly do míst, která jí nebyla ničím povědomá. Prodírala se hustým křovím a začínala si spílat, kam že to vlezla, když vtom se před ní otevřela hrbolatá cesta. Zaradovala se, že je doma, ale už po pár krocích se ukázalo, že tahle cesta nevede ke katovně. Ba co víc, vůbec nevypadá jako ta její. Stromy, které ji lemovaly, byly mnohem mohutnější než těch pár roztroušených ořešáků kolem příjezdové cesty ke katovně a jejich koruny se sbíhaly do pomyslného tunelu, visely jí nad hlavou a vytvářely čím dál větší tmu.

Zaváhala, podivně ji zamrazilo v zátylku, jako by měla zlou předtuchu. Ale přesto pokračovala a zanedlouho spatřila na konci cesty nějaké stavení a kolem něho plot. Cesta byla delší, než se zdálo, takže trvalo ještě poměrně dlouho, než k němu došla; její divný pocit zesílil, mimoděk přidala do kroku. Plot byl celý ze zrezivělého kovu a připomínal mříž, jež se táhla kolem celého domu. A byla opravdu vysoká. Lucie vzápětí pochopila proč.

Dům, který mřížový plot střežil, totiž nebyl jen tak obyčejný dům, byla to bezmála šlechtická rezidence s masivní středovou lodí a dvěma bočními křídly, která zdobily špičaté věžičky a cimbuří. Byl už od pohledu v dezolátním stavu, přesto na něm bylo něco zvláštně majestátního. Jako by jeho zdi stály s neochvějnou jistotou, že celý dům udrží a přečkají lidské věky tak dlouho, jak bude potřeba, než jim někdo opět vdechne život.

Lucii běželo hlavou, kde se tady probůh takové sídlo vzalo, v pustině uprostřed ničeho. A jak je možné, že o něm až doteď vůbec nic nevěděla, přestože to byli de facto její nejbližší sousedé. Možná si někdo z původních stavitelů přál podobnou zašívárnu, jakou teď zvolila ona sama, nebo to mohla být šikovně schovaná pevnost v lese, dnes to autem trvalo půl hodiny k hranicím. Někdo si každopádně nepřál, aby tady byl často navštěvován; vysoký masivní plot byl v tomhle ohledu dostatečně výmluvný.

V celém tom místě vládla tísnivá atmosféra zašlých životů, marnosti a rozkladu. Zároveň bylo na domě něco, co Lucii dráždilo, a chvíli jí trvalo, než si připustila, že ji jeho ponurost přitahuje.

Odcházela od sídla roztěkaná a nesvá, pořád se musela ohlížet přes rameno. Nešlo jí z hlavy, že kolem stavby musela při ranním běhání bloudit v kruzích, a přesto na ni nikdy nenarazila. Možná za to mohla ta mlha.

Té noci se Lucii zdálo o ženě v černých šatech upnutých až ke krku, jak stojí u okna v horním patře sídla a dívá se ven do mlžné, bezútěšné krajiny. Nic nedělala, jen zírala ven. Bylo to skoro nesnesitelné. Lucie se neklidně převalovala a ten sen se jí neodbytně vracel pořád dokola; když už si myslela, že ho zahnala, žena v černém se objevila znovu. Padala na ni z toho snu taková tíseň, až ji to nad ránem vytrhlo ze spánku.

Pokusila se znovu usnout, ale bezvýsledně. Nakonec odhodila přikrývku a vstala mnohem časněji než obvykle. Oblékla si svoje běžecké věci.

Tentokrát se při běhu nedržela osvědčených cest, ale netrpělivě utíkala pěšinou, kterou objevila, když se včera vracela od sídla. Za přerostlými divokými ostružinami se konečně vylouplo v bledém jitřním světle, kupodivu ještě pochmurnější než předešlého dne.

Lucie zpomalila, zprudka oddechovala a obcházela kovový plot, přičemž přes něj bezděčně přejížděla studenými prsty. Od úst jí stoupala pára a po lesích všude kolem se válela ranní mlha. Zastavila se před průčelím a zahleděla se na dům.

Vtom ji spatřila. Stín v okně v patře přímo nad vchodem, obrys postavy. Vycházející slunce na okamžik ozářilo průčelí – a Lucie zahlédla bledou ženskou tvář s vyčesanými vlasy a čímsi tmavým, co jí zakrývalo krk. Vypadala úplně stejně jako žena z jejího snu.

Lucie hlasitě zalapala po dechu, a přestože se jí roztřásla kolena, dala se do běhu a utíkala pryč jako splašená.

2

V následujících dnech se sídlu pečlivě vyhýbala, při běhu i toulání lesem, musela ale pořád myslet na to, co viděla v jeho okně.

Někdo skutečně mohl být v domě, ale to Lucii připadalo málo pravděpodobné, protože to vypadalo, že dům je už velice dlouho úplně vybydlený. Navíc to nevysvětlovalo, že se žena v okně tak přesně shodovala s její snovou vidinou.

Byl to jen přelud, zdálo se jí to? Nebo za všechno mohla její bujná fantazie?

Anebo viděla ducha? Tomu se zdráhala uvěřit, přestože kolem domu vnímala silné vibrace negativní energie. Jenže zvláštní pocit ještě nebyl totéž jako skutečně vidět nadpřirozenou entitu.

To ji nakonec přimělo zabrousit na internet a pátrat. V kraji měli kdysi pozemky Vřesovcové z Vřesovic, původem rytíři, kteří v sedmnáctém století získali hraběcí titul a v polovině osmnáctého století si tady postavili menší sídlo, podle všeho na místě staré tvrze.

Zřejmě nebylo ničím významné, protože o dalším vývoji se zdroje nezmiňovaly, nebylo ani turisticky vyhledávané. Tomu se nedivila. Podle katastru byla současnou majitelkou jakási Němka, Irma Schnitt, podle profilu na síti LinkedIn podnikatelka.

Skutečně se zdálo, že už ho hodně dlouho nikdo neobývá.

A s tím by to Lucie mileráda vypustila z hlavy jako nevítanou epizodu, v dalších dnech byla ostatně zavalená prací z několika nakladatelství, které si záměrně nabrala co nejvíc, aby nemusela a ani nemohla myslet na nic jiného. Ale stále dokola se jí vracely ty sny.

Žena v černých šatech pořád nehybně stála u okna, zírala ven, jako by na něco nebo na někoho čekala. V prvním snu na ni Lucie jen upřeně hleděla z druhé strany snového pokoje a všechno bylo nepřirozeně statické, jako by byly dvěma magnety, které se od sebe odpuzují.

Ve druhém snu se něco na tomhle uspořádání změnilo a Lucie se k tajemné ženě náhle přibližovala, jako by sama kráčela nebo spíš plula pokojem, a čekala, že se žena každou chvíli otočí. Jenže tentokrát sen skončil příliš brzy, nedostala se až k ní.

Třetí noci měla dojem, že se magnety otočily a najednou je to k sobě s ženou v černém nevyhnutelně přitahuje. Znovu k ní plula pokojem, a čím víc se k ní blížila, tím větší hrůza Lucii jímala. Když byla téměř na dosah ruky, ta dusivá tíseň, která jí svírala hrdlo, ji vytrhla ze spánku. Vzbudila se zbrocená potem a se srdcem až v krku.

V tu chvíli si řekla, že takhle to dál nejde. Co to znamená, proč se jí o tom sídle pořád zdá, i když k němu ve dne nechodí? Musí o něm zjistit víc, musí vypátrat, co je to za ženu, která v něm buď stále žije a schovává se tam, což bylo méně pravděpodobné, anebo spíš žila, nejspíš se jí stalo něco hrozného a teď se zjevuje jako duch – to byla ta děsivější varianta.

Třeba pak bude mít pokoj. Proto sem přece přijela, aby měla klid, nebo ne?

Záměrně se vyhýbala vesnici, kde o ní podle pošťačky všichni mluvili, a na nákupy jezdila do supermarketu ve vzdálenějším městě. Tentokrát však zamířila do místní sámošky a k řezníkovi. Bodrý chlapík v mastné zástěře ji zvesela uvítal. Na rozdíl od prodavačky ze samoobsluhy, která ji namísto pozdravu přivítala kyselým výrazem, vypadal jako nadějný zdroj informací.

Po pár zdvořilostních formulacích, které si vyměnili, když jí markoval zboží, ji bezpečně identifikoval. „Nebydlíte vy náhodou v tej chaloupce u lesa?“

„V bývalý katovně, ano, bydlím.“

„To jste odvážná žena, jen co je pravda. Nebojíte se tam tak sama?“ Byl žoviální, ale ne dotěrný. Přesto jí při jeho slovech zatrnulo, protože si vybavila tvář ženy za oknem.

„Ani ne, ale prý tam divočák někoho zabil.“

Chlapík pokýval hlavou a odkrojil kus klobásy, který jí nabídl na ochutnání. „Vemte si, ty jsou moje oblíbený. No jo, potrhal tam jednu holčinu ze vsi, ale to už je aspoň pět let. Umřela potom v nemocnici.“

Lucie dožvýkala. „A taky jsem slyšela, že v lesích nedaleko katovny je nějaký starý sídlo.“

„To je, zámeček.“ Vážně se jí zadíval do očí. Ty jeho byly blankytně modré. Připomínaly jí babičku. „Je opuštěný, ale být váma, tam bysem nechodil. Prý tam straší.“

„To jsou asi jenom řeči.“ Hrála si na hrdinku, ale v krku měla knedlík.

„Kdepak, můj syn se tam jednou s bandou kluků vloupal, teda, spíš tam prostě vlezli, je to už stará barabizna, a viděli tam takový věci, že utíkali, až jim zadky cvakaly.“

Nepřiznala by to živé duši, ale v tu chvíli sotva dýchala.

„Jaký věci?“

Znovu ten blankytný pohled a pak jen pokrčil rameny. „Ducha.“ Podal jí balíček masa.

Sáhla po něm. „Počkejte, přece nevěříte na duchy.“

„Já nijak zvlášť, ale v životě jsem neviděl Fandu takhle vystrašenýho, a to není žádná třasořitka.“

Tentokrát pokrčila rameny zase Lucie a schovala si balíček do tašky. „A jak ten duch vypadal?“

„No jak.“ Převzal od ní peníze a odpočítal zpátky. „Jako ženská v černých šatech. Říká se, že tam straší stará hraběnka.“ Vrátil jí drobné. „Když někdy zajdete do hospody, místní vám povypráví spoustu podobných historek.“

Tak mu pěkně poděkovala, vycouvala z obchodu a ztěžka dosedla za volant.

To, že se do zámečku dostali místní kluci, znamenalo, že nebyl tak nedobytný, jak se zvenku tvářil. Přesto ale kolem nebyly žádné stopy po tom, že by v opuštěném sídle někdo přebýval, třeba nějaký bezdomovec, kterého by mohla zahlédnout v okně a splést si ho se svou snovou vidinou.

Možná se tam někdo vracel a třeba i záměrně strašil lidi, kteří se k zámečku neprozřetelně přiblížili. Muselo to přece mít nějaké logické vysvětlení. Ať o tom ale přemýšlela sebevíc, nemohla přijít na způsob, jak by se tam takový člověk dokázal zjevit vždy, když byl zrovna někdo nablízku.

Frustrovaně si povzdechla a otočila klíčkem v zapalování. Pořád to celé nedávalo smysl.

Té noci byl sen jiný. Lišil se v tom, že tentokrát ženu v černých šatech Lucie dostihla a dotkla se jí. Konečně, řekla si ve snu, ale pak pochopila, že by bylo lepší, kdyby se to nestalo. Najednou to totiž nebyla cizí žena, kterou Lucie sledovala jako nezúčastněný pozorovatel, najednou s ní splynula a vše jako by prožívala na vlastní kůži. A to, co se dělo pak, bylo horší než všechno, co se dosud v jejích snech odehrálo. Lucie si nebyla jistá, jestli to způsobují sídlo a podivná energie, kterou vyzařovalo, nebo její vlastní běsy.

Terapeutka jí ke konci nepříliš úspěšné půlroční terapie navrhla, aby zkusila psát. Vypsat se ze svých úzkostí, ze vší té temnoty, kterou měla v sobě a zdárně ji potlačovala, ale která přesto, nebo právě proto čas od času vyplula na povrch. Lucie měla dojem, že se především v průběhu terapie nedostaly k jádru pudla, a léčení psaním považovala za uhozený nápad, ale když si na to následujícího rána vzpomněla, už jí to tak pitomé nepřipadalo.

S nutkavou potřebou dělat cokoli, co by jí ulevilo, sedla k notebooku a začala psát výjevy ze snu tak, jak k ní přicházely, jako by jí je žena v černém zároveň vyprávěla.

Sledovala jsem z okna svého manžela, jak seskakuje z koně. Cítila jsem, že se chvěju. Manžel neurvale hodil otěže štolbovi a zamířil do domu. Pomalu, pečlivě a pevně jsem zavřela víčka. Slyšela jsem rámus a hluk, jak postupoval domem. Mířil ke mně, jako vždycky, když měl takovou náladu.

Sevřela jsem opěrku křesla a pokusila jsem se zhluboka nadechnout, než Maxmilián vrazil do dveří. Podařilo se mi ale jen roztřesené zalapání po dechu.

„Tak tady jsi,“ promluvil s patrným zadostiučiněním.

Otevřela jsem oči a křečovitě jsem polkla. Zase jsem cítila ten tísnivý strach, pořád jsem se ho nedokázala zbavit. To bylo mé selhání.

Maxmilián se ani neobtěžoval zavřít dveře, nechal je klidně široce otevřené na chodbu tak, jak je rozrazil. „Bylo mi jasné, že se tady někde budeš zašívat, místo abys řádně přivítala svého manžela.“

Slyšela jsem, jak si sundává kozinkové rukavice. A slyšela jsem také zvrácené uspokojení v jeho hlase, které se mu do něj vkradlo vždy, když se naplno ponořil do své hry.

Podle zvuku odhodil rukavice a přiblížil se ke mně. Stála jsem k němu stále zády, jako přikovaná na místo. Byl mi tak odporný, že jsem se tím odporem skoro třásla.

„Ale ty ses nikdy neuměla chovat, že,“ prohlásil s chladnou nadřazeností, jako by konstatoval, že vrh štěňat se prostě někdy nepovede.

Ztuhla jsem vteřinu předtím, než se mě jeho chladná ruka dotkla na krku, a pak už to šlo ráz naráz.

Maxmilián mě přehnul přes opěrku křesla, kterého jsem se stále vší silou držela, a zezadu se ke mně přes šaty hrubě přitiskl. Dřevěná opěrka mě bolestivě tlačila do břicha, ale jeho studené prsty mě i přes vysoký límec skoro škrtily, jak mě násilím držel hluboce předkloněnou.

Vždy měl studené ruce. A vždy se rychle zahřál tím vším, co se mnou prováděl.

Jako by to potřeboval, pomyslela jsem si v záchvatu nenávisti. Jako by se potřeboval aspoň na okamžik dostat ven z té své studené skořápky plné arogance, zášti a vzteku.

„Bože, tys měla ale štěstí, že jsem si tě vůbec vzal.“ Chvatně mi vyhrnul sukně. „Taková podivínka, taková směšná nula! Nikdo,“ kolenem mi roztáhl nohy, takže se má váha přenesla ještě víc na opěrku a ta se mi bolestivě zaryla do masa, „by o tebe nestál,“ rozepnul si poklopec, „kdybych si tě nevzal já.“ Prudce do mě vstoupil a mně vyhrkly slzy. „Mělas takové štěstí,“ vyrazil ze sebe udýchaně a pak bylo ticho, jen ty zvuky se mi zařezávaly do uší.

Ty zvuky.

Brzy je ale přehlušila bolest. Nic jiného jsem za chvíli necítila, jen bolest, která mi tepala ve spáncích, jako by mi hučela v uších a proudila tělem spolu s krví. Za poslední čtyři roky manželství se skoro stala mou součástí, a přesto jsem se dosud pokaždé třásla, když měla přijít.

Vydala jsem ze sebe jediné bolestivé zasténání a pak bylo po všem. Maxmilián mě pustil a odtáhl se, ale mně ještě nějakou chvíli trvalo, než jsem se dokázala z téhle ponižující pozice, v níž mě tak dlouho držel, zvednout.

„Tvůj otec by mi za to měl zaplatit, že jsem si tě vzal. To, co mi dal jako tvoje věno, bylo ještě zatraceně málo.“

S tím odešel a mě na jazyku pálila slova „to bylo moje věno, moje peníze“. Shrnula jsem si sukně a s roztřesenýma nohama jsem se svezla na zem. Peníze, které má spravovat manžel, ale pro dobro manželky. Maxmilián nikdy nic nedělal pro moje dobro, přestože tak o svých pohnutkách často mluvil. Vždy to byly jen řeči a ze svých peněz jsem neviděla ani halíř. Držel mě zavřenou na tomhle odporném místě, v sídle svých předků, kde byla neustále zima jako v morně a kde se ke mně i sloužící báli chovat vlídně, aby je pán pak nepotrestal. Pán, který mezitím utrácel moje peníze ve městě.

Jak jsem mohla být tak slepá a vzít si ho? To si nikdy neodpustím.

Tak a je to venku, je to v tom dokumentu, napsaném příběhu. Vypsat se z toho vlastně není tak špatné, řekla si Lucie poté, co chvíli vyčerpaně seděla na židli. Pak se konečně odhodlala převléct z trika na spaní do něčeho, v čem jí ve vychladlé katovně nebude taková zima, a zatopit.

Částečně se jí ulevilo. Odmítala uvěřit, že za ty děsivé sny mohou jen její vlastní úzkosti a traumata z dětství. To už byla spíš ochotná uvěřit na duchy. Mohla ale mít jistotu? Jak mohla dokázat, že duchové existují – že není jenom blázen, který si to všechno vymýšlí?

Roztopila v kamnech a uvařila si kávu. Upíjela z hrnku a za zvuků praskajícího dřeva v krbu zamyšleně sledovala, jak se mlha venku jen velmi neochotně trhá a uvolňuje prostor našedlému dennímu světlu. Pak si nasadila běžecké boty a na pár chvil od toho všeho utekla.

3

Na levém zápěstí měla Lucie tetování, malého vrabčáka. Byla to vzpomínka na její kamarádku zdětství, malou pirátku. Přejížděla po něm palcem druhé ruky vždy, když ji něco hluboce rozrušilo.

Bezděky ho mnula idalší den, když opět stála před sídlem. Konečně se vyspala, zato přes den sní lomcoval neklid. Potřebovala vědět, co je žena včerném zač. Potřebovala se ujistit, že si ji jen nevymyslela, protože je zatracený blázen.

Nervózně vydechla, až se jí od pusy zvedl obláček páry. Dny se už krátily arychle se smrákalo, nevybrala si nejlepší dobu ktakové návštěvě, ale měla vkapse mobil aspoléhala se na to, že kdyby tma padla dřív, než se vrátí, posvítí si jím na cestu.

Sídlo bylo omračující. Jeho mohutné oprýskané zdi se tyčily proti tmavnoucí obloze jako ilustrace apokalypsy. Přesto na nich bylo něco, co navzdory všemu zmaru aúpadku upomínalo víc na jejich odolnost, aLucie měla dojem, jako by kní promlouvaly, vysmívaly se ve své zdánlivé věčnosti tomu pomíjení všude okolo.

Jenže dnes po ženě včerném nebylo ani památky.

Lucie zajela palcem tak hluboko do kůže, až se rýpla nehtem. Otřásla se aschoulila hlouběji do bundy. Ten dům byl divný, zlomyslný. Vjeho úšklebku, kterým častoval okolní krajinu, bylo něco škaredého. Jako by znal tajemství zla abyl si jistý, že jeho moc nikdy nepomine.

Lucii se zvedl žaludek anamáhavě polkla. Sáhla do kapsy pro telefon, rozhodnutá vydat se na cestu zpět. Už se zešeřilo, bude si muset posvítit, aby nezakopla okořeny vlese. Rozsvítila obrazovku mobilu, když vtom zaslechla zašustění listí– opodál se pohybovalo něco velkého atěžkého.

Nějaké zvíře.

Strnula.

Poslední, co chtěla, bylo skončit rozsápaná divočákem jako ta holka před lety astát se místní senzací. Poulila oči do šera kolem sebe atep se jí zrychlil. Mobil mezitím samovolně zhasl.

Už se téměř přesvědčila, že to nic nebylo, když zaslechla hluboké oddychování. Určitě zvíře, apěkně velké. Srdce jí poplašeně tlouklo vhrudi. Pořád ho neviděla. Otočila se kolem své osy apak ho spatřila přes oblouk mříží na severní straně sídla.

Obrovský černý kůň sjezdcem, který vzhlížel ksídlu zdruhé strany. Vypadal jako přízrak, jako jeden zjezdců apokalypsy, když už oní byla řeč. Bůhvíproč se jí vybavila uříznutá koňská hlava na bělostném povlečení.

Ale tenhle kůň nebyl mrtvý. Anebo byl astrašil ji stejně jako žena vokně. Jenže na to, aby to byl pouhý přízrak, měl příliš fyzické projevy. Listí šustilo pod jeho nohama, jak se začal přibližovat, aod nozder mu stoupala pára. Jezdci do tváře neviděla, ajakmile kůň zaržál, na nic nečekala apelášila pryč.

Běžela naslepo, na aktivaci svítilny vmobilu nebyl čas. Pěšinu našla, ale sotva zaběhla mezi stromy, tma zhoustla apod nohama neviděla skoro nic. Zpomalila, jenže ke svému zděšení zjistila, že kůň ji pronásleduje. Zpanikařila azačala utíkat hlava nehlava, zakopávala, jednou dokonce bolestivě upadla, ale bez váhání se zvedla aběžela dál. Hnal ji strach.

Proč za ní proboha uhánějí? Krev jí divoce burácela vžilách. Měla dojem, že zaslechla nějaké volání, ale přes tlukot svého srdce avlastní zrychlený dech ničemu nerozuměla. Díkybohu se před ní vynořila katovna. Lucie neváhala autíkala kdomu.

„Stůjte!“ ozvalo se jí za zády naprosto zřetelně.

Byl tak blízko, že se leknutím obrátila auklouzla po spadaném listí. Muž seskočil zkoně amířil přímo kní. Vyškrábala se na nohy auž sahala po klice dveří, když ji pevně uchopil za paži azastavil.

„Ne!“ vykřikla asnažila se mu vytrhnout, ale muž jí sevřel ramena.

„Stůjte, proboha, copak jste mě neslyšela? Proč tak šíleně utíkáte, mohla jste si ublížit!“

Zatřásl sní apřiměl ji, aby se na něho konečně podívala. Byla skoro tma, takže mu pořádně neviděla do tváře. Jedno ale bylo jisté– nebyl to přízrak. Lucie sotva popadala dech. Teď ji tady znásilní, podřeže, cokoli anikdo jí nepomůže. Strašně ji svrběly prsty, jak se toužila dotknout vrabce na levém zápěstí.

„Uklidněte se, nic vám neudělám. Celou dobu jsem na vás volal, ať počkáte, copak jste mě neslyšela?“

Zamrkala. Cože? Co to ten chlap žvaní? Zmateně zavrtěla hlavou. „Pusťte mě.“

Jako by se vzpamatoval, pustil ji. „Aha, pardon, samozřejmě. Promiňte, ale vypadala jste, jako byste měla záchvat.“ Okrok ustoupil.

„Proč jste mě sledoval?“ dostala ze sebe udýchaně.

„Měl jsem strach, že si vtom lese zlomíte nohu. Nechtěl jsem vás sledovat.“

Mračila se na něho, adrenalin zní pomalu odplouval. „Utíkala jsem právě proto, že jste za mnou jel.“

„Ale já si vás všiml, až když jste začala utíkat.“ Chvíli se napjatě přeměřovali pohledy. „Jezdím kzámečku pravidelně, nebylo vtom nic osobního,“ dodal smířlivěji azadíval se na katovnu. „Nevěděl jsem, že tady někdo bydlí.“

Jeho kůň opodál zafrkal aLucie sebou znovu trhla. „Strašně jste mě vyděsil.“

„Za to se omlouvám.“

Opřela se okolena arozdýchávala pálivou bolest na plicích.

„Jste vpořádku?“

Přikývla. Nejspíš si odřela koleno, jak upadla, avboku ji píchalo, ale byla vpořádku. „Tohle už mi nikdy nedělejte.“

Zaregistrovala, že si dal ruce vbok. „Nebojte se. Pochopil jsem, že pronásledovat ženy vnoci po lese není nejlepší nápad.“

Blýskla po něm očima anarovnala se. „To nebylo vtipný.“

Pokrčil ramenem. „Možná trochu. Ale asi ne, máte pravdu.“

Pokynula ke koni, který se hrozivě tyčil opodál. „Chci vás vidět, jak odjíždíte.“

Chvilku na ni zíral, než přikývl. „Jasně, už jedeme. Opatrujte se,“ dodal, když se vyhoupl do sedla, azvolna se vydal na černém hřebci pryč.

Když jí zmizeli zdohledu, vešla do katovny apečlivě za sebou zamkla dveře.

Té noci ji žena včerném navštívila znovu. Lucie byla zklamaná, doufala, že když ji neviděla vokně zámečku, jsou ijejí sny nadobro pryč. Jenže nebyly. Žena včerném se vnich vrátila sještě větší intenzitou, která Lucii přiměla, aby ráno jako první sedla knotebooku avypsala se ztoho.

Jedna zvěcí, na nichž si Maxmilián při svých pobytech doma zakládal, byly společné večeře. Martýrium jak pro mě, tak pro služebnictvo, které vycítilo napjatou atmosféru mezi námi.

Může vatmosféře strachu vůbec existovat opravdová loajalita? přemítala jsem toho večera, když jsem sledovala svého manžela, jak pojídá nadívanou křepelku, asama jsem přitom upíjela ředěného vína. Dokázala jsem pozřít sotva sousto, ale věděla jsem, že pokud nebudu jíst, Maxmilián mě přinutí.

Což ostatně odpovídalo jeho povaze ataké to do puntíku naplňoval.

„A co tenhle?“

„Pan Hulík?“

„Možná.“